ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 вересня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/8911/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,     
секретарі судового засідання Тархановій А.Є. 
за участі  представника  відповідачів  Суріної О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від  29 червня 2022 року (суддя першої інстанції  Горбалінський В.В., повний текст 01.07.2022 року) в адміністративній справі №160/8911/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро»  до Державної податкової служби України;  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області    про  визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання утриматись від вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В: 
Позивач  28.06.2022  року  звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України;  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.06.2022 року №1534-п «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «АБК ДНІПРО»;
- зобов`язати Державну податкову службу України утриматися від вчинення дій щодо прийняття розпорядження про анулювання ліцензій, виданих ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат ДНІПРО» №990102202100004, №990115202100003, №990108202100112, №04330308202201305, №990208202100084, №04330308202105607, №990209202200003, у зв`язку з не допуском посадових осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області. 
28.06.2022 року  разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення  позову, якою позивач просив забезпечити адміністративний позов шляхом заборони Державній податковій службі України та ГУ ДПС у Дніпропетровській області приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат ДНІПРО» №990102202100004, №990115202100003, №990108202100112, №04330308202201305, №990208202100084, №04330308202105607, №990209202200003                            до набрання законної сили рішенням суду.
В обґрунтування заяви зазначено, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі та невжиття таких заходів, може призвести до того, що захист прав та інтересів позивача стане неможливим.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено Державній податковій службі України та ГУ ДПС у Дніпропетровській області приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» за №990208202100084, №990209202200003 до набрання законної сили рішенням суду.
В  іншій частині вимог заяви  відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач - ГУ ДПС у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову  в повному  обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнята з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи. Позивачем не надано та судом першої інстанції не встановлено та не зазначено в ухвалі доказів того, що невжиття заходів може порушити права та інтереси позивача на теперішній час, а не ймовірних прав в майбутньому. Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції, застосовуючи заходи забезпечення позову шляхом утримання від вчинення дій з анулювання ліцензій підприємства, підмінив собою функції контролюючого органу, що є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Позивач  та  другий відповідач відзиви на апеляційну скаргу не подали.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів вимоги  апеляційної  скарги  підтримала,  просила  їх  задовольнити.
Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не  прибув,  про  час,  дату  та  місце  розгляду  справи  повідомлений  належним  чином.
20.09.2022 року о 10.19 год. (безпосередньо перед судовим засіданням) представником позивача - адвокатом Тронько В.В.  подано до  апеляційного  суду  заяву  про відкладення  розгляду справи у зв`язку із наявністю симптомів  хвороби - слабкість, тривала наявність невеликої температури. (а.с. 153-155)
Будь-яких доказів щодо хвороби представника позивача до заяви не надано.  
           Явка  представника  позивача обов`язковою судом не визнавалась.     
Враховуючи  наведене, а також  те, що місцем знаходження представника позивача  є  місто Дніпро, колегія суддів вважає клопотання представника позивача про відкладення  розгляду справи необгрунтованим, причини неявки представника в судове засідання апеляційної інстанції  визнає неповажними  та відмовляє в задоволенні клопотання.          
Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
                    Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

           Колегія  суддів, заслухавши  доповідь судді-доповідача,  пояснення  представника  відповідачів, дослідивши  матеріали  справи, доводи  апеляційної скарги, встановила  наступне.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції зазначив, що не допуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, одночасно із оскарженням наказу на її проведення до суду, може потягнути за собою несприятливі наслідки, а саме, у даному випадку, винесення розпорядження про анулювання ліцензії внаслідок відмови суб`єкта господарювання та/або його посадових (службових) осіб (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) без законних підстав у допуску уповноважених представників контролюючого органу до проведення перевірки. Також зазначено, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачам приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» за №990208202100084, №990209202200003 до набрання законної сили рішенням суду, відповідає предмету позовної заяви та водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
          Разом з тим, щодо вимог представника ТОВ «АБК ДНІПРО» про заборону контролюючим  органам приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій позивача №990102202100004, №990115202100003, №990108202100112, №04330308202201305,  №04330308202105607 до набрання законної сили рішенням суду, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що фактична перевірка контролюючого органу стосується діяльності ТОВ «АБК ДНІПРО» за ліцензіями №990102202100004, №990115202100003, №990108202100112, №04330308202201305, №04330308202105607, а тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову в даній частині недоведений.

Апеляційний  суд, переглядаючи  рішення  суду  першої  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог  апеляційних  скарг  та  на  підставі встановлених  фактичних обставин  справи,  перевіривши  правильність застосування  судом  норм  матеріального та  процесуального  права, зазначає  про таке.
У відповідності до приписів частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Правова позиція по даному питанню висловлена в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ», за змістом яких при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви,         з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вирішуючи питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, слід навести мотиви, що свідчать про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Згідно з положеннями частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
У той же час, суди не вправі вживати такі заходи забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони вчиняти певні дії.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Колегія суддів у даному випадку не вбачає необхідності заборони відповідачу приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій позивача за вказаними вище номерами, оскільки суд має здійснювати захист лише реально порушених прав, а не можливість їх ймовірного порушення в майбутньому. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині заборони Державній податковій службі України та ГУ ДПС у Дніпропетровській області приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» за №990208202100084, №990209202200003 до набрання законної сили рішенням суду, суд першої інстанції зазначив, що заходи забезпечення адміністративного позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
Колегія суддів вважає таке посилання суду першої інстанції помилковим, оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачено такої підстави застосування заходів забезпечення адміністративного позову як - «збереження існуючого становища до розгляду справи по суті».
Крім того, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, при прийнятті в подальшому судом рішення по справі про задоволення позовних вимог, невжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову не призведе до ускладнення або унеможливлення його виконання, або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Предметом розгляду у цій справі є протиправність підстав та порядку призначеної контролюючим органом фактичної перевірки, а не законність ймовірних наслідків результатів проведення такої перевірки.
Проте, забезпечивши позов шляхом заборони приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій, судом фактично ухвалено рішення  на  майбутнє, стосовно  актів,  які   відповідачем  не  приймались.
Відтак твердження заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення його прав та інтересів є безпідставними, оскільки вони є передчасними, а вирішення цього питання призведе до фактичного вирішення справи по суті до постановлення рішення в даній справі, тобто на стадії, коли суд ще не здійснював дослідження та оцінку доказів і обставин, які стали підставою для вчинення відповідачем оскаржуваних дій  та  прийняття  оскаржуваних  наказів.
Апеляційний  суд вважає, що відсутні підстави, які б свідчили про небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а отже у задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову слід відмовити в повному обсязі.
Крім  того,  відповідно  до пункту 5 частини 3 статті 151 КАС України                                    не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
В даному випадку прийняття  відповідачем  розпорядження про скасування  позивачу ліцензій  у зв`язку з не допуском посадових осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області  до  проведення  перевірки (що не є предметом позову),  випливає  з  самого  рішення відповідача про проведення перевірки  товариства, тобто наказу, який є предметом  позову. 

В частині відмовлених вимог заяви про забезпечення позову ухвала суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині ухвала суду                            не переглядається.
Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в  частині  задоволених  вимог заяви  про  забезпечення  позову  та прийняття постанови в  цій  частині про відмову в задоволенні таких  вимог.
Керуючись статтями 150-154, 241-243, 294, 308, 312, 315, 317 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від  29 червня 2022 року                     у справі №160/8911/22  задовольнити частково.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від  29 червня 2022 року у справі №160/8911/22 в частині задоволених вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» про забезпечення позову скасувати  та в  цій  частині прийняти  нове  рішення  про  відмову  в  задоволенні  вимог  заяви.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та  касаційному оскарженню  не  підлягає,  крім  випадків,  передбачених  пунктом 5 частини 2 статті 328 КАС України.  
                    Повний  текст постанови  складено 26  вересня 2022  року.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак