Справа № 461/4613/21                         Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/1807/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.;
адвоката Телішевського І.Д. - представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу державної влади, у якому позивачка просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивачки 1 000 000 грн. відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 23.01.2019 року за місцем проживання позивачки сталася пожежа, внаслідок якої квартиру позивачки було пошкоджено, а наявне у квартирі майно знищено.
Згідно з довідкою Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області №1/92 від 04.02.2019 року ймовірною причиною виникнення пожежі могло бути коротке замикання електромережі або необережне поводження з вогнем. Позивачка вважає, що дійсна причина пожежі (в тому числі - і можливий умисний підпал) могла бути встановленою лише шляхом проведення судово-пожежно-технічної експертизи. Також вважає можливою причиною пожежі неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами ЛКП «Цитадель-Центр» щодо утримання будинку, чим позивачці було завдано значної матеріальної шкоди, тобто - скоєння злочину, передбаченого ст. 367 КК України. 
На місці події 23.01.2019 року був присутній слідчий Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області Балущак С.Р., однак останній протягом 24 годин після самостійного виявлення ним обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, відомостей про факт пожежі в ЄРДР не вніс і досудове розслідування не розпочав. В подальшому за скаргою позивачки ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 13.02.2019 року відомості про злочин внесено до ЄРДР за № 12019140050000796 від 21.02.2019 року.
Стверджувалося, що грубо порушуючи норми КПК України, слідчі у кримінальному провадженні не провели жодної слідчої дії, не витребували жодного документа та речового доказу, не провели жодної іншої процесуальної дії, не встановили жодних обставин, які входять до предмету доказування. Натомість, слідчі виносили ряд протиправних постанов про відмову у визнанні позивачки потерпілою та про закриття кримінального провадження. Також стверджувалося, що прокурор у кримінальному провадженні сам не провів жодної слідчої дії, не дав слідчим жодної вказівки (доручення) на проведення слідчих дій, не скасував жодної незаконної постанови слідчих про відмову у визнанні позивачки потерпілою та про закриття кримінального провадження, а такі скасовувалися лише слідчими суддями за скаргами самої ОСОБА_1 , не вжив належних та своєчасних заходів для продовження строків досудового розслідування. Наведеними протиправними (на переконання позивачки) діями, бездіяльністю та рішеннями слідчі та прокурори порушили право позивачки на захист, як потерпілої, не встановили причин та обставин пожежі у її квартирі та осіб, з вини яких ця пожежа настала, а також не встановлено розміру заподіяної матеріальної шкоди, яим позбавлено позивачку права на відшкодування такої шкоди особами, які її заподіяли. Позивачка вважає, що протиправними діями, бездіяльністю та рішеннями слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 1 000 000 гривень, оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди є адекватним глибині та тривалості пережитих душевних страждань та переживань, яких остання зазнала внаслідок протиправної поведінки з боку слідчих та прокурорів і які продовжує переживати (том 1, а.с. 1-10).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 33-48).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.
Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (том 2, а.с. 52-66). 

Відповідачі, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Львівська обласна прокуратура та Державна казначейської служби України, будучи своєчасно (20.10.2022 року) належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду справи (том 2, а.с. 81, 82, 83), явку своїх представників в судове засідання не забезпечили і про причини такої неявки суд не повідомили, жодного відзиву на апеляційну скаргу не надіслали.
За наведених обставин та керуючись частиною 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності представників відповідачів – на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі суд мотивував недоведеністю стороною позивача належними та допустимими доказами заподіяння шкоди та протиправності діянь та (чи) бездіяльності відповідачів.
Колегія суддів вважає, що вищенаведені мотиви не зовсім відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що:
-23.01.2019 року у квартирі за місцем проживання позивачки сталася пожежа, внаслідок якої цю квартиру було пошкоджено, а наявне у квартирі майно знищено;
-заява ОСОБА_1 про скоєння злочину була зареєстрованою у ЄРДР лише на виконання ухвали суду за скаргою згаданої позивачки;
-кримінальне провадження по факту пожежі в квартирі позивачки постановами слідчого неодноразово закривалося, однак ці постанови за скаргами ОСОБА_1 неодноразово скасовувалися судом;
-в кінцевому підсумку кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. 
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів про проведення будь-яких слідчих дій в ході досудового розслідування, в тому числі – і на виконання судових рішень за скаргами ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури в ході досудового розслідування справи по факту пожежі в квартирі позивачки, що в кінцевому підсумку привело до закриття цього кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків такого досудового розслідування. Відтак, безспірним є те, що такою бездіяльністю цивільні права позивачки було порушено. 
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідачів – органів досудового розслідування та прокуратури - щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявниці демонструє ігнорування її доводів, що в кінцевому підсумку привело до закриття цього кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків такого досудового розслідування, тобто – досудове розслідування завершилось без жодних результатів. Відтак, безспірним є те, що такою бездіяльністю цивільні права позивачки було порушено. 

При цьому не можуть прийматися до уваги доводи відповідачів про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (в тому числі – і про закриття кримінального провадження) не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивачки та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування та (або) прокуратури, оскільки у даній справі підставою відшкодування моральної шкоди є не сам факт чисельних скасувань судом процесуальних рішень слідчого та встановлення чисельних фактів його бездіяльності в ході досудового розслідування, а саме протиправна бездіяльність посадових осіб відповідачів, що стало причиною надмірної тривалості досудового розслідування, а в кінцевому підсумку (як вже зазначалося вище) – закриття кримінального провадження без будь-якого результату: у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої тау зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15.

Представником апелянта у поданій ним до суду в інтересах позивачки апеляційній скарзі наведено велику кількість постанов Верховного Суду з аналогічних правовідносин, а саме: про відшкодування фізичній особі заподіяної моральної шкоди в результаті (зокрема) тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури.
Вивчення практики Верховного Суду, наведеної у апеляційній скарзі, свідчить про те, що Верховний Суд вважає таким, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, розмір моральної шкоди у сумі від 2 000 грн. (постанова від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц) до 5 000 грн. (постанови від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17 та від 21 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17).
За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає за необхідне присудити до стягнення на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., що (на переконання колегії суддів) буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України). 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимогиОСОБА_1  до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби Українизадовольнити частково. 

Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий:                                                                         Цяцяк Р. П.

Судді:                                                                                 Ванівський О.М.

                                                                                Шеремета Н.О.