Справа № 352/359/21 
Провадження № 22-ц/4808/803/22 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                                Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ігнатова Євгена Євгеновича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бородовським С.О.11 травня 2022 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.08.2006 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у м. Нью-Йорк, США, однак через суперечки припинили проживати однією сім`єю. На час звернення до суду шлюб сторін не розірвано. Вказала, що за час перебування в шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Стверджувала, що відповідач відмовляється поділити квартири, право власності на які зареєстроване за ним.
В ході розгляду справи представник позивача подав заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог поділу квартири АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 166, 168).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині поділу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та визнання за нею права власності на 1/2 частину даної квартири залишено без розгляду.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2022 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Ігнатов Є.Є. подав апеляційну скаргу.
Зазначає, що той факт, що квартира по АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя і набута в інтересах сім`ї підтверджується тим, що вона набута в період шлюбу та використовувалась в інтересах сім`ї, а саме в ній було зареєстроване місце проживання позивача.
Вказує, що довідка від 04.03.2021 року, видана директором ТОВ «Івано-Франківськмістбуд» про оплату 335000 грн. по договору завдатку від 10.10.2005 року за придбання спірної квартири не є належним та допустимим доказом оплати коштів та укладення договору завдатку, оскільки відповідачем не надано платіжного документу про перерахунок коштів із зазначенням призначення платежу, не надано засвідченого в установленому законом порядку договору завдатку або попереднього договору.
А відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Звертає увагу, що згідно вимог ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Вважає, що у позивача відсутня необхідність оспорювання реєстрації речового права на квартиру за відповідачем, оскільки згідно вимог ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Натомість судом першої інстанції не враховано того факту, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що під час державної реєстрації права власності на спірну квартиру між ним та позивачем було встановлено домовленість про те, що він є одноособовим власником вказаної квартири, як це передбачено вимогами ст. 63 СК України.
Зазначає, що відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачем не доведено обставину набуття спірного майна за кошти, що належали їй особисто. Однак така підстава суперечить статті 60 СК України. Навіть відсутність у позивача самостійного заробітку не може бути підставою для відмови у поділі майна, набутого під час шлюбу.
Також судом першої інстанції не враховано, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана виключно у власність відповідача.
Встановлена нормами Сімейного кодексу України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Однак в цьому випадку тягар доказування цих обставин покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Із зазначених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що спірна квартира придбана ним особисто задовго до укладення шлюбу з позивачем, після укладення шлюбу її було лише передано на виконання інвестиційного договору. За відповідну квартиру сплачено його особисті кошти, а позивач не платила будь-яких коштів за неї, квартиру не було придбано в інтересах сім`ї позивача та відповідача.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта –– адвокат Ігнатов Є.Є. доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.
Відповідач та його представник у засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача – адвокат Федорович В.Б. подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що перебуває у відрядженні в м. Києві.
Однак зважаючи на те, що клопотання про відкладення судового засідання не підтверджене документально, та з огляду на неодноразове відкладення розгляду справи за клопотанням представника відповідача, а також враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу без участі представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копії перекладу Свідоцтва про одруження від 17.08.2006 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб в м. Нью-Йорку 17.08.2006 року (т. 1, а.с. 30-31).
Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №243122970 від 04.02.2021 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27482570 від 29.09.2010 року квартира АДРЕСА_1 29.09.2010 року зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 28.09.2010 року, з часткою приватної власності 1/1 (т. 1, а.с. 11-12, 137).
Відповідно до копії Звіту про оцінку майна, виконаного на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «Мелітопольське експортно-технічне агентство нерухомого майна» 09.02.2021 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 252770,00 грн. (т. 1, а.с. 19-37).
Згідно копії відповіді, наданої директором ТОВ «Франківськміськбуд» Трахановським О.В. 04.03.2021 року на звернення ОСОБА_2 , останнім придбано квартиру АДРЕСА_1 . Договір завдатку був оформлений 10.10.2005 року, відповідно до якого ОСОБА_2 оплатив 335000,00 грн. 10.10.2005 року. Відповідно до обмірів ОБТІ всі розрахунки між сторонами проведені повністю (т. 1, а.с. 138).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги твердження відповідача та посилання на довідку ТОВ «Франківськміськбуд» від 04.03.2021 року щодо оплати ним 10.10.2005 року 335000,00 грн. повної вартості квартири АДРЕСА_1 , та зазначив, що позивач жодним чином не спростувала факт такої оплати та до цього часу не оскаржувала державну реєстрацію права власності на спірну квартиру одноособово за відповідачем. Також нею не доведено придбання такої квартири за спільні кошти у спільну сумісну чи часткову власність та в інтересах їх з відповідачем сім`ї. А пояснення позивача не характеризуються юридичною вірогідністю, оскільки нею надано неправдиву інформацію щодо прав на квартиру АДРЕСА_2 . Крім того суд самостійною підставою відмови в позові визначив зазначення в прохальній частині позовної заяви вимоги про визнання права на 1/2 частину квартири, а не на 1/2 частки в праві власності на об`єкт цивільних прав, оскільки визнати право власності на частину квартири можна виключно у разі фактичного її поділу на відповідні частини, що може бути здійснено виключно за умови проведення експертного дослідження про фактичну можливість поділу квартири на самостійні окремі частини та фактичного поділу квартири, внаслідок чого утворяться нові самостійні об`єкти цивільних прав. При цьому позивач не подав суду висновку експерта про можливість поділу спірної квартири на частини, а також не просив суд про призначення відповідної експертизи та не подав доказу, що квартиру поділено на частини.
Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).
У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18)та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.02.2020 у справі №725/1776/18 факт придбання спірного майна в шлюбі є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності. Висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.
При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилався на те, що спірна квартира придбана ним за власні кошти, на підтвердження чого надав відповідь ТОВ «Франківськміськбуд» від 04.03.2021 року (т. 1, а.с. 138).
Разом з тим, вказана відповідь не є належним та допустимим доказом оплати коштів товариству та укладення договору завдатку.
Так, відповідачем не надано платіжного документу про перерахунок зазначених коштів з відповідним призначенням платежу, засвідченого у встановленому законом порядку договору завдатку від 10.10.2005 року або попереднього договору, укладеного із забудівником.
Крім того, зі змісту зазначеного повідомлення вбачається, що 10.10.2005 року ОСОБА_2 було оплачено завдаток за вказану квартиру, однак не вказано, що всі розрахунки між сторонами проведені повністю саме 10.10.2005 року.
Таким чином вказане повідомлення не може бути належним та допустимим доказом придбання відповідачем вказаної квартири за особисті кошти до укладення шлюбу з позивачем.
Що стосується тверджень сторони відповідача та суду про те, що спірна квартира зареєстрована одноособово за ОСОБА_2 , а позивач до цього часу не оскаржувала таку державну реєстрацію права власності, то такі також не заслуговують на увагу.
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.05.2020 року у справі №577/2984/16-ц вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Також суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є процесуальним обов`язком відповідача у цій справі. При цьому, висновок місцевого суду про те, що позивачем не доведено набуття спірного майна за кошти, які належали їй особисто, теж є помилковим, оскільки саме відповідач у цій справі зобов`язаний спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу.
Натомість той факт, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін у справі і придбана в інтересах сім`ї, підтверджується реєстрацією у вказаній квартирі місця постійного проживання позивача ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 8).
Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними доказами того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти до укладення шлюбу з позивачем. Отже така є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 її частину.
Також не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що самостійною підставою відмови в позові ОСОБА_1 є зазначення в прохальній частині позовної заяви прохання про визнання права на 1/2 частину квартири, а не на 1/2 частки в праві власності на об`єкт цивільних прав, а визнати право власності на частину квартири можна виключно у разі фактичного її поділу на відповідні частини, що може бути здійснено виключно за умови проведення експертного дослідження про фактичну можливість поділу квартири на самостійні окремі частини та фактичного поділу квартири, внаслідок чого утворяться нові самостійні об`єкти цивільних прав. Однак позивач не подав суду висновку експерта про можливість поділу спірної квартири на частини, а також не просив суд про призначення відповідної експертизи та не подав доказу, що квартиру поділено на частини.
Вказана підстава для відмови у позові зазначена місцевим судом помилково, оскільки позивач ОСОБА_1 подала позов про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, для чого не є необхідним призначення відповідної експертизи.
Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, допустивши недоведеність обставин, що мають значення для справи, які він визнав встановленими, та неправильно застосував норми матеріального права, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судовий збір у розмірі 3159 грн. 63 коп., сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги, необхідно стягнути із відповідача в користь позивача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Ігнатова Євгена Євгеновича задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину квартири двохкімнатної, загальною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,20 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину квартири двохкімнатної, загальною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,20 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 3159 (три тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн. 63 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.