П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/4130/22	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
-  Кравченка К.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 )  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

                                                  В С Т А Н О В И Л А :

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення 21.05.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні позивача з військової служби в сумі 33916 грн.86 коп.;
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) щодо утримання з індексації грошового забезпечення \позивача податку на доходи фізичних осіб у сумі 6105 грн 03 коп;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 27 січня 2022 року;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року у розмірі 6 105 грн.03 коп.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем порушено вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки вчасно не виплачено позивачу при звільненні всіх належних йому сум. Лише 27 січня 2022 року, на виконання рішення суду, відповідачем виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразову грошову допомогу при звільненні. При цьому, з грошової компенсації відповідачем утримано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 6 105,03 грн. та військовий збір у розмірі 508,75 грн, що на переконання позивача є протиправним.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2019 року по 27 січня 2022 року.
Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб при виплаті грошової компенсації за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 6105 грн.03 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав  апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції взагалі не розрахував суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, яка підлягає стягненню на користь позивача, із урахуванням принципу пропорційності та співмірності. Крім того, апелянт зазначив, що оскільки на момент проведення виплати у 2022 році позивач вже не проходив службу, а тому компенсація сум податку з доходів фізичних осіб правомірно була утримана з проведених виплат.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Згідно витягу з наказу прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) від 21.05.2019 року №223-ОС (по особовому складу), ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) в запас Збройних Сил України на підставі наказу начальника прикордонного загону від 17.05.2019 року №217-ОС, з 21 травня 2019 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року у справі №420/9293/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразову грошову допомогу при звільненні, яка передбачена п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 19 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за бойове чергування та премії за результати несення служби.
На виконання вказаного рішення суду, 27 січня 2022 року відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 27 303,08 грн.
З довідки від 08.02.2022 року № 43 вбачається, що військова частина НОМЕР_2 при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні, яка становила 33 916,86 грн, утримала податок з доходів фізичних осіб у розмірі 6105,03 грн та військовий збір у розмірі 508,75 грн, у зв`язку із чим позивач на картковий рахунок отримав 27303,08 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, сул першої інстанції виходив з того, що відповідачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , що призвело до порушення конституційного права позивача на соціальний захист, а тому відповідач повинен нести відповідальність відповідно до  ст.117 КЗпП України. Крім того, право на грошову компенсацію за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразову грошову допомогу при звільненні позивач набув під час проходження військової служби та повинен був її отримати при звільненні, однак не отримав з вини НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ), а тому з цих сум не підлягають утриманню податки та збори.
Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.
Разом з тим, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. 
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2022 року, НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) виплатила позивачу недоплачене грошове забезпечення при звільненні у сумі 27  303,08 (нараховано 33 916,86 грн, утримано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 6105,03 грн), тобто відповідачем проведено  фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної допомоги.
Судом першої інстанції вірно зазначено про протиправність дій відповідача по утриманню з виплачених позивачу сум грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб.
Доводи апелянта щодо відсутності підстав для виплати позивачу грошової компенсації утриманого податку, у зв`язку з тим, що на час виплати грошового забезпечення останній вже втратив статус військовослужбовця, є необґрунтованими, оскільки при належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань та виплаті позивачу грошового забезпечення при звільненні в повному розмірі грошова компенсація у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мала бути виплачена ОСОБА_1 одночасно з виплатою йому грошового забезпечення за наявності у позивача статусу військовослужбовця.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 814/142/17 від 29 липня 2020 року.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовну заяву в частині зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб при виплаті грошової компенсації за невикористані днi додаткової відпустки за 2012-2014 роки та одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 6105 грн.03 коп.
Разом з тим, судом першої інстанції помилково не розраховано суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Апелянтом вірно зазначено, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повинна бути визначена з урахуванням розміру простроченої заборгованості, періоду затримки, співмірності тощо.
Дійсно, ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц наголосила, що визначений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, а отже визначення чіткої суми стягнення є обов`язковим в даному випадку.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Середній заробіток визначається  за  правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат  за  останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати  за  останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені  за  середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати  за  фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів  за  цей період.
Водночас формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
У цій справі Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Відтак, аналіз правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Враховуючи, що утриманий податок з доходів фізичних осіб ще не виплачений позивачу, колегія суддів вважає за необхідне розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із виплаченого грошового забезпечення у сумі 27  303,08 грн.
При вирішенні питання правильності обраного способу зменшення заробітку, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи наявна особиста картка грошового забезпечення позивача за 2019 рік, з якої вбачається,  що середньоденна заробітна плата позивача, за останні два місяці перед звільненням, складає 445,02 грн ((11163,24+15982,94)/61).
Затримка у виплаті спірної грошової суми становить 982 дні календарні дні, а тому, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить  437009,64 грн (445,02*982)
Отже, істотність частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 6,25 % (27303,08/437009,64 *100%)
Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 6,25 % розраховується наступним чином: 445,02 грн (середньоденний заробіток позивача) х 6,25 % х 924 (дні затримки розрахунку) та дорівнює – 25  699,90 грн.
Відтак, враховуючи вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 25  699,90грн.
Наведена формула розрахунку середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності є актуальною та застосовною Верховним Судом, зокрема в постанові по справі № 380/6837/20 від 29 липня 2022 року.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів наголошує, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частинні зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2019 року по 27 січня 2022 року, з ухваленням постанови про зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 25 699,90 грн. В іншій частині рішення суду підлягає залишщенню без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 13 червня 2022 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

                                                                                          П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 )   – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року скасувати в частинні зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2019 року по 27 січня 2022 року.
Прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (в/ч НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1   (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2019  року по 27 січня 2022 у розмірі 25 699,90 грн (двадцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять гривень дев`яносто копійок).
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В. Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В. Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В. Кравченко