ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 757/63985/16                                                                           Суддя першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 грудня 2022 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Лічевецького І.О.,
          при секретарі                    - Ткаченко В.В., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про  стягнення коштів,
В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь у відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Пенсійним фондом України, щодо ненарахованої та не отриманої різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 82 617 грн. 35 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, посилаючись на те, що їй пенсію було призначено на підставі довідки, форму якої затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.10.2008 № 19-11, котра у судовому порядку була визнана такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили у частині щодо не включення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутових питань.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.02.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03.08.2017 року позов задоволено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року справу №757/63985/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.02.2017 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03.08.2017 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду за даною справою спір виник з публічно-правових відносин, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2020 року справу №757/63985/16 передано для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва.
02.06.2020 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог та зміну третьої особи її правонаступником, відповідно до якої ОСОБА_2 просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної недонарахуванням та неотриманням різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 по квітень 2014 з урахуванням індексу інфляції у сумі 100 676,21 грн.;
- стягнути з Держави Україна на її користь відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завдані Пенсійним фондом України, не нарахуванням та невиплатою їй різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 100 676,21 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2020 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог та допущено заміну третьої особи з Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова на його правонаступника - Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області.
02.03.2021 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва повернуто заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог у справі №757/63985/16 без розгляду з підстав пропуску процесуального строку на її подачу.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково: 
- визнано протиправними дії Пенсійного фонду України (код ЄДРПОУ 00035323, м. Київ, 01014, вул. Бастіонна, 9) щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 30.11.2016 року;
          - зобов`язано Пенсійний фонд України (код ЄДРПОУ 00035323, м. Київ, 01014, вул. Бастіонна, 9) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 30.11.2016 року;
          - в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року було продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, призначено справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про  стягнення коштів до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 29 листопада 2022 року на 10:00 год., зал судового засідання № 1, зобов`язано Пенсійний фонд України надати суду у строк до 22 листопада 2022 року письмові пояснення по суті позовних вимог з урахуванням уточненої позовної заяви.           22 листопада 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 52080, від Пенсійного фонду України надійшли пояснення, відповідно до вимог ухвали  Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року, відповідно до яких Пенсійним фондом України наголошено, що в контексті висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/63985/16 Пенсійний фонд України фактично є неналежним відповідачем.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ч.1 ст.. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Так, відповідно до п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частинами 3 та 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Пенсійним фондом України протиправно, у порушення вимог статті 15 Закону України «Про звернення громадян» не розглянуто заяви ОСОБА_1 від 30.11.2016 року, що й привело до подальшого порушення прав позивачки, з огляду на що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної недонарахуванням та неотриманням різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 100 676,21 грн. та стягнення з Держави Україна на її користь відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завдані Пенсійним фондом України, не нарахуванням та невиплатою їй різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 100 676,21 грн. є передчасними та задоволеними бути не можуть.
Колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 02.02.2009 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.
02.04.2014 року позивач звернулась до Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова із заявою про перерахунок пенсії з моменту призначення пенсії з урахуванням довідки про складові заробітної плати №01-19/2344 від 31.03.2014 року, виданої Територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківській області.
Посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено перерахунок пенсії, Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова рішенням від 07.04.2014 року позивачу відмовлено у здійсненні такого перерахунку.
ОСОБА_1 не погодившись з зазначеним, скористалась своїм правом та звернулась з адміністративним позовом до Дзержинського районного суду м. Харкова.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.07.2014 року у справі №638/6562/14-а (набрала законної сили 17.09.2014 року, відповідно до ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду): 
- зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова провести перерахунок пенсії позивача як державного службовця з 02.04.2014 року, включивши до складу заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати відповідно до постанови КМУ №1078 від 17.07.2003 у загальній сумі 15 669 грн. 50 коп. із збереженням проценту нарахування пенсії на момент виходу на пенсію у 2009 році та виплати її у повному обсязі.
07.11.2014 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова щодо проведення перерахунку пенсії державного службовця з моменту її призначення, а саме з лютого 2009, включивши до складу заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати відповідно до постанови КМУ №1078 від 17.07.2003 р. у загальній сумі 15 669 грн. 50 коп. із збереженням проценту нарахування пенсії на момент виходу на пенсію у 2009 та виплати її у повному обсязі.
Так, Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова листом від 14.11.2014 року №119/С-10/31 відмовило позивачу, з посиланням на відсутність підстав для перерахунку пенсії з дати призначення.
Не погодившись із вказаним вище, ОСОБА_1 звернулась з позов про визнання протиправною відмови Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року (справа №638/20600/14-а) позов залишено без розгляду на підставі того, що позов поданий після закінчення установленого законом строку звернення до адміністративного суду. Вказане судове рішення від 25.11.2014 року набрало законної сили 15.01.2015 року на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду.
У подальшому, на виконання постанови суду №638/6562/14 Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова позивачу проведено перерахунок пенсії.
30 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду України із заявою, в якій просила відшкодувати збитки (упущену вигоду) за весь період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням інфляції.
Оглядом вказаної заяви встановлено, що позивач вважає, що діями Правління Пенсійного фонду України, зокрема затвердженням 30.10.2008 року форми №19-11 «Довідки про складові заробітної плати (надбавки та премії за останні 24 календарні місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», за посадою на момент виходу позивача на пенсію, яка не включала таких складових заробітної плати, як матеріальні допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, позивачу завдано збитків, які полягали в нарахуванні йому щомісячної пенсії у розмірі меншому за той на який він мав право.
Позивач у вказаній заяві також зазначає, що їй довідка була видана за новою формою, затвердженою постановою Правління Пенсійного фонду України від 14.02.2011 р. №5-1, яка прийнята на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2012  року у справі №2а-8893/12/2670. Таким чином, позивач зазначає, що у період з березня 2009 року по квітень 2014 року з вини Пенсійного фонду України позивач щомісяця недоотримувала пенсію у розмірі 552,45 грн.
Листом від 07.12.2016 року №14008/С-11 Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив позивача, що Пенсійний фонд України надсилає звернення гр. ОСОБА_1 для розгляду та надання відповіді заявниці до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю Пенсійного фонду України щодо невідшкодування позивачу шкоди, заподіяної недонарахуванням та неотриманням різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 по квітень 2014 з урахуванням індексу інфляції, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 04.03.2020 року у даній справі, з позовних вимог у цій справі вбачається, що позивач по суті просить стягнути недораховану та неотриману різницю у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 82 617,35 грн., відповідачем є Пенсійний фонд України - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі   «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Разом з тим, враховуючи позовні вимоги у даній справі (з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду) та фактичні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_1 07.11.2014 року зверталась до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова щодо проведення перерахунку пенсії державного службовця з моменту її призначення, а саме з лютого 2009, включивши до складу заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати відповідно до постанови КМУ №1078 від 17.07.2003 р. у загальній сумі 15 669 грн. 50 коп. із збереженням проценту нарахування пенсії на момент виходу на пенсію у 2009 та виплати її у повному обсязі, тобто про порушення своїх прав позивач достеменно знала з листопада 2014 року.
Крім того, у зв`язку відмовою Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова у перерахунку пенсії заявниці, остання звернулась з позовом про визнання протиправною відмови Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова.
Втім, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року (справа №638/20600/14-а) позов залишено без розгляду на підставі того, що позов поданий після закінчення установленого законом строку звернення до адміністративного суду. Вказане судове рішення від 25.11.2014 року набрало законної сили 15.01.2015 року на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду.
У в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 було наголошено, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року №340/1019/19).
У межах розгляду даної справи, як було наголошено вище, ОСОБА_1 фактично просить стягнути недонараховану та неотриману різницю у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 82 617,35 грн, втім із позовом ОСОБА_1 звернулась до суду лише 23.11.2016 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 131932-23, тобто з пропуском строку звернення до суду із позовом, що є наслідком залишення позовної заяви без розгляду, на чому також наполягає відповідач.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року - скасуванню, адміністративний позов ОСОБА_1 - залишенню без розгляду. 
Керуючись ст..ст. 123, 123, 241, 242, 238, 239, 311, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про  стягнення коштів - залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко  

                                                                                                    І.О.Лічевецький 

Повний текст рішення складено 13 грудня 2022 року.