Справа № 303/1548/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        31 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        БИСАГИ Т.Ю., ФАЗИКОШ Г.В.
за участю секретаря                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/1548/19 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 5 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 5 жовтня 2020 року, головуюча суддя Гутій О.В., -

встановив:

06.03.2019 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу мотивуючи таким.
22.02.2008 сторони уклали кредитний договір № MKHVGA00000133, відповідно до якого позивач надав відповідачці кредит у сумі 24858,00 дол. США зі строком користування коштами до 21.02.2028.
01.06.2016 сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою валюту зобов`язання було переведено з долара США у гривню. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 349864,27 грн, відсоткова ставка за кредитом була визначена на рівні 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідачка порушила свої зобов`язання за договором і спричинила виникнення заборгованості, яка на 15.02.2019 становила 561573,04 грн, із яких заборгованість: за кредитом – 321345,18 грн, за відсотками – 159213,14 грн, пеня – 81014,72 грн.
Користуючись своїм правом стягувати заборгованість як у повному обсязі, так і лише її частину, а також реалізуючи своє право дострокового стягнення боргу на підставі ст. 1050 ч. 2 ЦК України, позивач первісно заявленими вимогами ставив питання про дострокове стягнення боргу за сумою кредиту в розмірі 321345,18 грн.

25.04.2019 ОСОБА_1 пред`явила до АТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про визнання додаткової угоди недійсною і мотивувала його таким.
22.02.2008 сторони уклали кредитний договір № MKHVGA00000133, за яким відповідачка отримала у кредит 24858,00 дол. США зі строком повернення по 21.02.2028.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 у справі № 303/343/15-ц із неї стягнуто на користь кредитора 19877,08 дол. США, що було еквівалентно 308492,26 грн, де 17853,39 дол. США заборгованість за кредитом, 1056,86 дол. США заборгованість за відсотками, 4,96 дол. США, пеня 16,11 дол. США фіксована частина штрафу, 945,76 дол. США процентна складова штрафу.
На виконання цього рішення суду 26.01.2016 було відкрито виконавче провадження № 49954821, у зв`язку з чим 19.06.2017 постановою держвиконавця було звернуто стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20%, які вона отримує у відділі освіти Мукачівської РДА, до виплати загальної суми боргу 311577,18 грн. Утримання із заробітної плати реально здійснювалися за період з липня 2017 року по березень 2019 року.
01.06.2016 банк запропонував укласти додаткову угоду до кредитного договору, що і було зроблено, оскільки банком було обіцяно списати борги, що виникли за період з дати укладення кредитного договору до моменту підписання додаткової угоди.
Не розуміючи того, що рішенням суду борг за кредитним договором вже був стягнутий, вона підписала додаткову угоду № 3 до кредитного договору. Для виконання цієї угоди щодо зарахування належних із позичальника коштів банк відкрив рахунок № НОМЕР_1 .
Однак, у лютому 2019 банк пред`явив позов про стягнення боргу виходячи з того, що цією додатковою угодою кредит був конвертований із долара США в гривню і банк зобов`язався надати кредит у сумі 349864,27 грн, який позичальник зобов`язався повернути. Тим часом, позивачка не отримувала від банку жодних кредитних коштів за додатковою угодою від 01.06.2016 № 3.
Таким чином, банк увів в оману позичальника стосовно істотних умов додаткової угоди, оскільки рішенням суду борг вже був стягнутий і це рішення виконується. Уклавши додаткову угоду банк намагається повторно стягнути суму кредиту за тим самим кредитним договором і за той самий період. Угода не відповідає вимогам закону, принципам добросовісності та справедливості, закладеним у ЦК України (зокрема, ст. 203), Законі України «Про захист прав споживачів» (зокрема, ст.ст. 18, 19).
Зазначене порушує цивільні права позивачки, її права як споживача фінансових послуг, у тому числі, на отримання достовірної інформації щодо додаткової угоди, та суперечить нормам ст. 61 Конституції України щодо недопустимості притягнення двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.
З огляду на такі обставини, на вказані норми закону, а також беручи до уваги положення ст.ст. 215, 216 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним, якщо він не відповідає вимогам закону, вчинений із використанням нечесної підприємницької практики і як такий вводить в оману споживача та порушує його права.
Посилаючись на ці обставини, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила визнати додаткову угоду № 3 від 01.06.2016 до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 недійсною з моменту її укладення.

Заявою від 10.05.2019 позивач АТ КБ «ПриватБанк» змінив предмет позову, оскільки рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 було стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 19877,08 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/15,52 грн на 08.12.2014 було еквівалентно 308492,26 грн, з яких 17853,39 дол. США (еквівалент 277084,61 грн) заборгованість за кредитом, 1056,86 дол. США (еквівалент 16402,47 грн) заборгованість за відсотками, 4,96 дол. США (еквівалент 76,98 грн) пеня, 16,11 дол. США (еквівалент 250,00 грн) фіксована частина штрафу, 945,76 дол. США (еквівалент 14678,20 грн) процентна складова штрафу.
Позивач від первісно визначеної станом на 15.02.2019 заборгованості відняв суми, стягнуті вказаним рішенням суду, внаслідок чого визначив борг: за кредитом у розмірі 44260,57 грн (321345,18 грн – 277084,61 грн); за відсотками – 142810,67 грн (159213,14 грн – 16402,47 грн); пеня – 80937,74 грн (81014,72 грн – 76,98 грн), разом – 268008,98 грн.
Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо кредитних зобов`язань та відповідальності позичальника за порушення умов договору позивач АТ КБ «ПриватБанк» остаточно просив стягнути на його користь із відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 у сумі 268008,98 грн, з яких з яких заборгованість: за кредитом – 44260,57 грн, за відсотками – 142810,67 грн, пеня – 80937,74 грн. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05.10.2020 у первісному позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 01.06.2016 до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133.

Відмовляючи в первісному позові та задовольняючи зустрічний суд першої інстанції виходив із такого. Банком було використане право дострокового стягнення боргу і за його позовом було ухвалене судом відповідне рішення, строк кредитного зобов`язання змінився, після чого кредитор вже не мав правових підстав нараховувати та пред`являти до стягнення відсотки за кредитним договором. Рішення суду боржником виконується. Відтак підстав для задоволення первісного позову немає. Укладення оспореної додаткової угоди до кредитного договору не враховує факту дострокового стягнення боргу за рішенням суду, крім того, ця угода несправедлива та незаконно збільшує обсяг відповідальності позичальника. Додаткова угода підлягає визнанню недійсною як незаконна.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наводить у скарзі такі доводи.
Додаткова угода № 3 від 01.06.2016 до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 була укладена сторонами з додержанням вимог закону. Так, заборгованість позичальника за кредитним договором мала місце і після ухвалення судом рішення про стягнення боргу погашена лише частково. Ухвалення судом рішення не припиняє договірних правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.
Тож договірні відносини між сторонами не припинилися і банк продовжує нараховувати відсотки і пеню, на що мав право за умовами кредитного договору, які передбачають, зокрема, нарахування відсотків до моменту повного повернення кредиту.
За додатковою угодою кредитні кошти повторно не надавалися, метою її укладення було створення більш сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань. За цією угодою відбулася конвертація валюти зобов`язання з долара США на гривню з визначенням нового розміру заборгованості, а також було зменшено заборгованість позичальника шляхом прощення частини боргу. Банк додатковою угодою не змінював строк повернення кредиту, який залишається визначеним до 21.02.2028
Позов, що розглядається, був пред`явлений банком на суму різниці між поточною заборгованістю і тією, що була стягнута рішенням суду, з метою недопущення зростання заборгованості за кредитом.
Передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову суд не мав.
Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов і вимовити в зустрічному.

У відзиві на апеляцію відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Глагола Г.П., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Посилається загалом на ті самі обставини, якими обґрунтовувалася її правова позиція в справі, зазначає, зокрема, про безпідставне нарахування банком відсотків за межами строку кредитування, про те, що у виконавчому провадженні стягнуто з боржника на користь банку 73882,22 грн, про незаконне визначення банком у додатковій угоді розміру заборгованості тощо, що в сукупності призвело до істотного порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію підтримала, відповідачки за первісним позовом, позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Глаголи Г.П., яка скаргу не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 49954821, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Відповідно до змісту положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14 ЦК України:
загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;
особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;
при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними правами не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч. 1 ЦК України).

Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками (ст. 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII)).

Користування чужими коштами зазвичай є платним, сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом;
у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо;
у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни; якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили;
зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 651 ч. 2, ст. 653 ч.ч. 1, 3, ст. 654 ч. 1 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 548, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати (за відповідних умов – достроково) виконання порушеного зобов`язання, сплати неустойки; особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Держава захищає права споживачів (ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону № 1023-XII).

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону № 1023-XII про несправедливі умови в договорах (ст. 11 ч. 5 Закону № 1023-XII).

Закон № 1023-XII передбачає, що:
продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ст. 18 ч. 1);
умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ст. 18 ч. 2);
перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ст. 18 ч. 4);
якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ст. 18 ч. 5);
положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору; якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ст. 18 ч. 7);
нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ст. 18 ч. 8);
нечесна підприємницька практика забороняється;
нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (ст. 19 ч. 1);
якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах;
підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст. 19 ч. 2);
перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ст. 19 ч. 3);
правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ст. 19 ч. 4).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ч. 1 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 статті 203 ЦК України;
якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

Встановлено, що за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»), надало ОСОБА_1  на строк по 21.02.2028 на споживчі цілі кредит у розмірі 20000,00 дол. США грн, а також у розмірі 4858,00 дол. США на сплату страхових платежів у визначених договором випадках, зі сплатою за користування коштами 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредит, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2. договору (зокрема, п.п. 1.1., 2.1.1., абз. 1 п. 8.1.) (а.с. 14-18 т. 1). Умовами договору були встановлені, серед іншого, такі правила:
позичальник зобов`язується:
у випадках: затримання сплати частини та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; іншого істотного порушення умов договору позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк користування коштами … протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу банку (п. 2.3.3.);
банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.п. 8.1., 8.1.1., 8.1.2. договору, у тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3. (п. 2.3.7.);
у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі, зазначеному в п. 8.4. договору (0,15% від простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не менше 1,00 грн), за кожний день прострочки; відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до пені не нараховуються; сплата пені здійснюється в гривні, а в разі надання кредиту в іноземній валюті – в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (п. 5.1.).

Оскільки ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання щодо сплати належних з неї коштів за кредитним договором, ЗАТ КБ «ПриватБанк» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та пп. 2.3.3., 2.3.7. кредитного договору, визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), і заявою від 25.12.2014 пред`явив до позичальника позов про дострокове стягнення боргу, що його визначив станом на 08.12.2014 у сумі 19877,08 дол. США, де заборгованість: за кредитом – 17853,39 дол. США, за процентами – 1056,86 дол. США, пеня – 4,96 дол. США за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 16,11 дол. США – фіксована частина штрафу, 945,76 дол. США – процентна складова штрафу (а.с. 59-62 т. 1).

Зміна строку виконання зобов`язання може як бути обумовлена безпосередньо договором, зокрема, пов`язуватися з невиконанням умов договору позичальником і наставати в певний момент безвідносно до волі кредитора в цей момент, на що сторони вже раніше погодилися при укладанні договору, так може бути наслідком конкретних дій кредитора, передбачених договором і законом. При цьому, якщо строк виконання зобов`язання (відповідний юридичний факт) настав безпосередньо відповідно до умов договору та/або внаслідок дій кредитора, останній розпоряджається цивільними правами та виконує цивільні обов`язки, що виникають із такого юридичного факту, на власний розсуд.

Беручи до уваги право кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобов`язання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і пред`явити вимогу про дострокове повне виконання зобов`язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов`язання у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день, на який банк визначив остаточну повну заборгованість за кредитним договором (визначив зобов`язання), яку вимагав стягнути достроково (08.12.2014).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 у справі № 303/343/15-ц позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 у сумі 19877,08 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/15,52 грн на 08.12.2014 еквівалентно 308492,26 грн, з яких 17853,39 дол. США заборгованість за кредитом, 1056,86 дол. США заборгованість за відсотками, 4,96 дол. США пеня, 16,11 дол. США фіксована частина штрафу, 945,76 дол. США процентна складова штрафу (а.с. 57 т. 1, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/42718185).

Даних про оскарження рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 у справі № 303/343/15-ц немає, воно є чинним і обов`язковим для виконання (ст. 124 і ст. 129-1 Конституції України у відповідних редакціях з урахуванням часу ухвалення рішення та апеляційного розгляду справи, ст. 14 і ст. 18 ЦПК України у редакціях, чинних, відповідно, до і після 15.12.2017).

Твердження апелянта про те, що банк не змінював строку виконання зобов`язання суперечить дійсним обставинам справи і як таке необґрунтоване. Факт звернення до суду із позовом про дострокове повернення боргу за кредитним договором і факт ухвалення судом відповідного рішення кредитор у первісно поданій позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав, копію судового рішення до заяви не додав і знову пред`явив позов про дострокове повернення боргу за кредитним договором із обґрунтуванням його, зокрема, положеннями ст. 1050 ч. 2 ЦК України. Обставини, пов`язані з попереднім зверненням банку до суду, виявилися після надання суду відповідних документів і пояснень стороною відповідачки.

У справі, що розглядається, позивач обґрунтовував розмір боргу розрахунком, виконаним за період з 22.02.2008 по 15.02.2019, згідно з яким заборгованість на останню дату становить 561573,04 грн, із яких заборгованість: за кредитом – 321345,18 грн, за відсотками – 159213,14 грн, пеня – 81014,72 грн (а.с. 5-13, 103-111 т. 1). На найближчу до 08.12.2014 дату, а саме, на 11.12.2014 заборгованість відповідно до цього розрахунку становила за кредитом 17853,39 дол. США, за відсотками – 1074,57 дол. США.

У розрахунку не відображено факт зміни строку виконання зобов`язання після 08.12.2014 (дата, на яку було визначено зобов`язання, що підлягало достроковому стягненню). Розрахунок виконано загальним порядком, із щомісячним коригуванням сальдо поточної та простроченої заборгованості за сумою кредиту, нарахуванням процентів за кредитом виходячи із сальдо заборгованості та умов договору щодо щомісячної їх сплати та загального строку дії договору, відповідним нарахуванням комісії, нарахуванням пені щомісячно виходячи із прострочення сплати суми кредиту та нарахованих у вищевказаний спосіб процентів.

Заперечуючи проти первісного позову, відповідачка ОСОБА_1 вказувала, що кредитор вже звертався до суду по дострокове стягнення боргу за кредитним договором, про що не повідомив суд (а.с. 47-50 т. 1 та ін.).

Оцінюючи встановлені у справі факти і обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, суд констатує, що предметом позову у справі № 303/343/15-ц було дострокове стягнення всього боргу за кредитним договором, а період нарахування заборгованості відповідно до вимог, які заявлялися кредитором, з 22.02.2008 по 08.12.2014 в обох справах збігається.

При вирішенні вимог щодо стягнення відсотків, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц висловив правову позицію, згідно з якою стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобов`язання шляхом пред`явлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Таку правову позицію Верховний Суд у подальшому розвинув і підтвердив неодноразово, до прикладу, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Верховний Суд де зазначив, зокрема, що:
за змістом статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням;
відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування;
після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц.

Спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині.

У справі, що розглядається, до стягнення пред`явлена заборгованість за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133, що була визначена станом на 15.02.2019 без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання та ухвалення у 2015 році судом рішення про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. Відтак розрахунок заборгованості, виконаний без урахування зазначених фактів, не відображає рух коштів і нарахувань відповідно до закону та договору.

Посилання позивача за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» з метою обґрунтування пред`явлених вимог про стягнення заборгованості на додаткову угоду, укладену 01.06.2016 з ОСОБА_1 , як на додаткову угоду до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133, безпідставне.

01.06.2016 АТ КБ «ПриватБанк» уклало з  ОСОБА_1 додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 (а.с. 75-77 т. 1). Як випливає зі змісту цієї угоди, сторони з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 домовилися про те, що:
заборгованість за договором на дату укладання додаткової угоди становить 19193,99 дол. США, з яких: поточна заборгованість за кредитом – 16812,75 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом – 348,47 дол. США, поточна заборгованість за відсотками – 56,15 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками – 1197,56 дол. США, прострочена заборгованість за комісією – 41,27 дол. США, пеня – 737,79 дол. США (п. 1.1.);
валюта кредиту за договором змінюється з долара США на гривню за курсом НБУ на дату укладання угоди 25,141637 грн / 1,00 дол. США, у зв`язку з чим заборгованість позичальника становить 482568,34 грн, де: поточна заборгованість за кредитом – 422700,06 грн, прострочена заборгованість за кредитом – 8761,11 грн, поточна заборгованість за відсотками – 1411,70 грн, прострочена заборгованість за відсотками – 30108,62 грн, прострочена заборгованість за комісією – 1037,60 грн, пеня – 18549,25 грн (п. 1.2.);
сума заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання додаткової угоди, а саме: за кредитом 82823,55 грн, за відсотками, комісією, пенею 51107,17 грн, анулюється та є прощенням боргу позичальника (п.п. 1.3., 1.4.);
відсоткова ставка за кредитом встановлюється на рівні 18,0% річних (п. 1.5.);
позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту в строки, зазначені в графіку погашення кредиту (додаток № 1) (п. 1.6.);
строк позовної давності за всіма вимогами, що випливають із договору, становить 50 років (п. 4.);
сторони узгодили також й інші зміни до кредитного договору, а також зазначили (п. 5.), що інші умови договору залишаються незмінними.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» і  ОСОБА_1 кваліфікуючи підписаний документ як додаткову угоду до кредитного договору виходили з того, що внесли радикальні зміни до кредитного договору від 22.02.2008 № MKHVGA00000133, який продовжує діяти з цими змінами. Втім, це не відповідає ані вимогам закону, ані дійсним обставинам.

Зміни можуть бути внесені сторонами до договору, який діє у відповідних часових межах, у яких сторони можуть реалізувати свої права та виконати обов`язки, що випливають із договору. Відповідно, не можуть бути внесені зміни до договору, строк дії якого, строк виконання власне договірних зобов`язань за яким закінчився.

Зі зміною за ініціативою кредитора строку повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133 і з ухваленням судом рішення про дострокове стягнення боргу перестали існувати правові підстави для виконання договірних зобов`язань, для нарахування та сплати передбачених договором платежів, виконання інших дій, які передбачалися умовами договору, тощо. Договірне зобов`язання трансформувалося в грошове зобов`язання із виконання рішення суду.

Документ, підписаний АТ КБ «ПриватБанк» і  ОСОБА_1 01.06.2016, жодним чином факту зміни строку повного виконання зобов`язання та ухвалення судом відповідного рішення не враховує. Цей документ не може змінювати, доповнювати умов кредитного договору, встановлювати нові умови кредитування за договором, строк виконання зобов`язань за яким настав до підписання додаткової угоди, не може створювати і не створює легітимних правових наслідків у вигляді змінених умов кредитування за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133, не породжує відповідних цивільних прав і обов`язків.

Сторони кредитних правовідносин, що мали місце раніше, після ухвалення судом рішення про дострокове стягнення всього боргу не були позбавлені права і можливості, якщо бажали того, як у процедурі виконання рішення, так і поза нею врегулювати свої відносини заново, укласти інший, новий договір, замінити одне зобов`язання іншим тощо. Доказів таких дій сторін немає. Проте, вони не мали законних підстав і не вправі були встановлювати по суті нові умови кредитування за кредитним договором від 22.02.2008 № MKHVGA00000133, штучно продовжувати дію цього договору шляхом укладення додаткової угоди (угод, оскільки були укладені також додаткові угоди № 1 від 16.04.2015 і № 2 від 05.10.2015 (а.с. 19-24 т. 1)) до нього.

З матеріалів справи (а.с. 53-56 т. 1 та ін.), з матеріалів виконавчого провадження № 49954821 убачається, що це провадження було відкрито держвиконавцем РВ ДВС Мукачівського МРУЮ 26.01.2016 на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 у справі № 303/343/15-ц, рішення виконується реально і станом на 30.08.2022 шляхом утримання із заробітної плати боржника ОСОБА_1 стягнуто 127312,90 грн, з яких на користь АТ КБ «ПриватБанк» 100509,55 грн, виконавчий збір та інші витрати виконавчого провадження 26803,35 грн. Ці достеменно відомі позивачу обставини не враховані в його правовій позиції у спорі, що розглядається.

У силу положень ст. 124 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016, 129-1 Конституції України, в редакції, чинній з 30.09.2016, ст. 368 і ст. 431 відповідних редакцій ЦПК України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, з урахуванням «пілотного» рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) та іншої практики Європейського суду з прав людини, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання, таке рішення звертається до виконання, реальне виконання відповідно до закону чинного рішення суду є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд. Відтак, рішення суду, що набрало законної сили, повинно бути виконане у точній відповідності до його змісту та формулювання резолютивної частини, зокрема, щодо стягнення відповідних елементів боргу. Кредитор управі вимагати виконання рішення суду і цим правом теж розпоряджається на свій розсуд, проте, не вправі ревізувати рішення суду, що набрало законної сили, змінювати його зміст, спосіб і порядок виконання, виконувати довільно і т.ін.

Виходячи з викладеного, борг, указаний у зміненому первісному позові, пред`явлений до стягнення без належної правової підстави, з хибним обґрунтуванням і розрахунком щодо фактичних і правових підстав для його стягнення. Відсотки за кредитом, що пред`явлені до стягнення в даній справі, нараховані по-перше, виходячи із суми боргу за кредитом, належних підстав для стягнення якої немає (нараховані з невірної бази), по-друге, нараховані після зміни строку виконання зобов`язання та за ставкою, передбаченою договором, за період, за який правових підстав для нарахування в такий спосіб процентів немає. Стосовно неустойки слід констатувати, що відсутність належної і законної бази для її нарахування, як це має місце в справі, виключає можливість її стягнення у пред`явленому позивачем розмірі та з наведених ним підстав. Неустойка нараховувалася банком без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, виходячи з начебто продовження дії договору та за порушення позичальником зобов`язань зважаючи саме на такі обставини. Умовами кредитного договору можливість нарахування відсотків і неустойки в такий спосіб не передбачена.

Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмета первісний позов не пред`являвся.

Доводи зустрічного позову про порушення прав позивачки як споживача фінансових послуг заслуговують на увагу в розумінні недодержання банком правил щодо добросовісності дій у цивільному обороті. Саме кредитор, як більш сильна сторона договору, будучи достеменно обізнаним із обставинами щодо зміни строку зобов`язання, руху коштів після ухвалення судом рішення про дострокове стягнення боргу зобов`язаний був врегульовуючи свої відносини з боржником це враховувати та діяти добросовісно. Зокрема, кредитор повинен був довести до відома боржника вичерпну інформацію про стан зарахування його сплачуваних у виконавчому провадженні коштів за елементами боргу, визначеними рішенням суду, а також повинен був виходити з відсутності підстав для підписання «додаткової угоди» до кредитного договору і врегульовувати відносини з боржником в інший, передбачений законом спосіб.

Таких дій кредитор не вчинив, доказів доведення до боржника відповідних відомостей у справі немає, тож апеляційний суд погоджується з доводами позивачки за зустрічним позовом та з висновком суду першої інстанції про те, що оспорена додаткова угода до кредитного договору вчинена без законних для того підстав, порушує права позивачки як споживача, є несправедливою, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, не відповідає принципам добросовісності в цивільному обороті та чесності підприємницької практики. Ця додаткова угода без законних підстав покладає на споживача надмірний тягар і створює штучні підстави для його значної та тривалої майнової відповідальності перед банком. Позиція сторони позивачки за зустрічним позовом про те, що в разі доведення банком до неї повної і достовірної інформації така додаткова угода не була б нею підписана підтверджується матеріалами справи та не спростована банком.

Стосовно розрахунків між сторонами колегія суддів зауважує, що питання про такі належить вирішувати з урахуванням, зокрема, обставин виконання рішення суду про дострокове стягнення боргу, що знаходиться за межами даної справи, в якій позови з таких підстав і щодо такого предмета не заявлялися. 

Відтак на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, доводи якої не спростовують позиції протилежної сторони та правильності по суті, законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 5 жовтня 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 вересня 2022 року.

Судді