УХВАЛА
07 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 161/12659/20
провадження № 61-17562св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (за первісним позовом), - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , подані через адвоката Смоленського Дмитра Петровича, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року і додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року у складі судді Черняка В. В., постанови Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Данилюк В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним позовом
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним, поділ майна подружжя, стягнення компенсації частини вартості відчуженого майна. 
Позов обґрунтований тим, що у період з 08 серпня 2014 року до 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 
06 березня 2016 року сторони придбали автомобіль Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 (далі - спірний автомобіль), який був зареєстрований за ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу позивачка дізналася, що вказаний автомобіль, без її згоди, проданий третій особі.
Просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу спірного автомобіля, провести поділ майна подружжя, виділивши їй у власність 1/2 частини спірного автомобіля, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля у розмірі 178 097,61 грн.
Короткий зміст позовних вимог за зустрічним позовом
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 184 100,00 грн.
Позов обґрунтований тим, що у 2019 році  ОСОБА_1 успадкувала від свого діда житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
У травні 2019 року ОСОБА_2 розпочав проведення ремонтних робіт у вказаному будинку, на який він витратив 4 800,00 доларів США та 17 355,35 грн. Також придбав телевізор, ноутбук, пральну машину, які залишилися у користуванні позивачки.
Просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за майно у розмірі 184 100,68 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 14 квітня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято заяву  ОСОБА_1 , подану її представником, про відмову від позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, провадження у цій частині позову закрито.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року, первісний позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 80 000,00 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У зустрічному позові відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольнивши первісний позов частково, виходив з того, що спірний автомобіль придбаний за відплатним договором купівлі-продажу 19 грудня 2016 року, тобто під час шлюбу сторін.
Відповідач не спростував презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, зокрема на спірний автомобіль.
Оскільки під час вирішення спору сторони не посилилася на підстави для відступу від рівності часток подружжя у майні, які передбачені частинами другою, третьою статті 70 СК України, то суд першої інстанції дійшов висновку, що їхні частки у ньому є рівними.
Заявивши вимоги про присудження грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 фактично надала згоду на застосування частини четвертої статті 71 СК України та поділу майна у спосіб, який визначений нею шляхом стягнення відповідної компенсації.
Враховуючи, що надана ОСОБА_1 довідка про орієнтовну ринкову вартість спірного автомобіля не є звітом про оцінку в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» і не є допустимим доказом, суд першої інстанції визначив вартість спірного автомобіля у розмірі, який був погоджений відповідачем та третьою особою у договорі купівлі-продажу, а саме 160 000,00 грн.
Відмовивши у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_2 докази на обґрунтування зустрічного позову, а саме видаткові накладні, датовані періодом липень - серпень 2019 року (т. 1, а. с. 100, 102 - 104), виписка з банківської картки за червень - липень 2019 року (т. 1., а. с. 105-106), не підтверджують, що придбані ним будівельні матеріали використані саме для ремонту будинку.
ОСОБА_2 не надав інших доказів на підтвердження проведення ремонту в будинку, який успадкований ОСОБА_1 , за особисті кошти.
Зустрічних позовних вимог про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя з підстав істотного збільшення його вартості внаслідок проведення ремонту (стаття 62 СК України) ОСОБА_2 не заявив.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав доказів придбання у 2012 році телевізора, у 2018 році - пральної машини.
Зустрічні позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за холодильник та ноутбук (т. 1, а. с. 101, 107) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суд першої інстанції визнав передчасними за відсутності доказів наявності спору у сторін щодо цього майна, а саме, що позивачка за первісним позовом наполягає на залишенні цього майна у її власності.
Суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 лише в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у довідках оцінювачів вжито термін «орієнтована ринкова вартість». Кожен із оцінювачів зазначив різну «орієнтовану ринкову вартість» однак не вказав, якими критеріями орієнтувався, не зазначив, чи включено у цю вартість ПДВ, оскільки у вартість нового автомобіля, який був придбаний  ОСОБА_2 , включено ПДВ, а зазначивши підставою видання довідки «Бюлетень автотоварознавчої експертизи», кожен із оцінювачів послався на різні випуски бюлетеня, не вказавши глави, розділу або статті, якими врегульоване питання визначення «орієнтованої ринкової вартості».
Всупереч вимог статті 81 ЦПК України ОСОБА_1  не надала належних і допустимих доказів про дійсну вартість подібного за своїми якостями автомобіля на час розгляду справи, оскільки в наданій довідці оцінювача визначено його орієнтовану ринкову вартість. 
Суд апеляційної інстанції відхилив надані сторонами довідки оцінювачів, оскільки зазначена в них вартість є суттєво відмінною у кожній із довідок, не узгоджується із вартістю нового автомобіля Hyundai i30, 2016 року випуску, придбаного  ОСОБА_2  у 2016 році, та зазначеним в акті технічного стану при продажі у 2019 році спірного автомобіля відсотком його зносу.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача, що продаж автомобіля здійснено за дійсною (ринковою) вартістю, а тому висновок суду про стягнення на користь позивача 80 000,00 гривень, що становить 1/2 частини вартості автомобіля є правильним.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2021 року відмовлено в клопотанні  ОСОБА_2 про призначення судової експертизи щодо встановлення дійсної вартості спірного автомобіля, проти проведення якої заперечував представник ОСОБА_1 , проте звернення з таким клопотанням вказувало на готовність ОСОБА_2  забезпечити огляд та оцінку спірного автомобіля.
Вирішуючи питання про розподіл витратна правничу допомогу, суди виходили з того, що згідно з матеріалами справи сторона позивача за первісним позовом, крім договору про надання правової допомоги від 22 березня 2021 року з адвокатом Смоленським Д. П. (далі - договір від 22 березня 2021 року), договору про надання правової допомоги від 28 липня 2020 року з адвокатом Коломейчуком О. М. та відповідних ордерів на надання правової допомоги, не надала суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідних актів приймання - передання цих робіт, рахунків на оплату послуг адвоката, доказів їх фактичної оплати (квитанцій, платіжних доручень, банківських виписок тощо).
Відсутність первинних документів, які погоджені обома сторонами договору, свідчить про невиконання позивачкою за первісним позовом обов`язку з доведення факту понесення нею витрат на професійну правничу допомогу та є підставою для відмови у їх відшкодуванні.
Згідно з наданого ОСОБА_1 орієнтованого розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвоката, розмір витрат становить 10 000,00 грн та включає витрати на підготовку матеріалів, збір документів, підготовку позовної заяви та формування пакету документів, участь в судових засіданнях, написання відзиву, заяви про забезпечення доказів.
ОСОБА_1  не надала детального опису виконаних робіт, акта наданих послуг адвокатом Коломейчуком О.М., як встановлено договором про надання правничої допомоги.
Доводи, що розмір гонорару з адвокатом Коломейчуком О.М. визначений у фіксованому розмірі, суперечать змісту договору.
Суди дійшли висновку, що за умови визначення в договорі про надання правової допомоги фіксованого розміру оплати праці адвоката, що є правом сторін договору, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони можливе за умови доведеності критеріїв відповідно до статті 137 ЦПК України. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Смоленського Д. П. звернулася до Верховного Суду із касаційними скаргами на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року, постанови Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції встановив вартість спірного автомобіля на підставі документа про договірну вартість, а не про ринкову, що суперечить висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги довідку оцінювача ОСОБА_4 від 03 липня 2020 року № 13673/20, згідно з якою орієнтовна ринкова вартість розмитненого на території України автомобіля Hyundai - іЗО, 2016 року випуску, з типом кузову хетчбек, об`ємом бензинового двигуна 1396 см. куб., потужністю 99 к. с. (73 кВт) становить 356 195,21 грн.
Посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду у справах про поділ спільного майна подружжя, яке було відчужено одним з подружжя проти волі іншого, щодо визначення розміру грошової компенсації, виходячи з договірної вартості спірного майна, якщо надані суду докази ринкової вартості такого спірного майна суд визнав недопустимими.
Суд апеляційної інстанції необґрунтовано прийняв новий доказ від ОСОБА_2 , без вказання поважних причин неподання в суді першої інстанції без поважних причин, а також надав цьому доказу правову оцінку. 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не надав жодної правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , що висновок суду першої інстанції про ринкову вартість автомобіля, який був придбаний за 386 000,00 грн у 2016 році, після чотирьох років експлуатації, станом на 2020 рік становить 356 195,21 грн, тобто 92,27 % від його первинної вартості, ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить частині шостій статті 81 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги подані ОСОБА_2 довідку оцінювача ОСОБА_5 від 16 вересня 2021 року, договір комісії від 03 вересня 2019, договір купівлі-продажу, акти огляду і технічного стану спірного автомобіля, а посилання суду, що він долучив їх в суді апеляційної інстанції з метою повного та всебічного з`ясування обставин та на спростування доводів апеляційної скарги, не свідчить про оцінку поважності причин неподання стороною цих доказів в суді першої інстанції.
Суди не врахували також правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 761/17775/15-ц, провадження № 61-4420св18.
Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року мотивована тим, що детальний опис робіт не є обов`язковою умовою для визначення розміру винагороди за надання професійної правничої допомоги, якщо сторони визначили фіксований розмір гонорару.
Неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні, суд має право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження                     № 14-382цс19).
Відповідно до пункту 4.1. договору про надання правової допомоги від 22 березня 2021 року, укладеного між адвокатом Смоленським Д. П. та Лаговською К. Є., вартість послуг адвоката становить 20 000,00 грн, є фіксованим гонораром, не залежить від часу, витраченого адвокатом на підготовку правової позиції, аналіз судової практики, кількості та обсягу змісту поданих адвокатських запитів, кількості та обсягу змісту поданих до суду першої інстанції процесуальних документів та незалежно від кількості та тривалості судових засідань у суді першої інстанції у цивільний справі №161/12659/20.
ОСОБА_1 , звертаючись з позовом, не включала до попереднього розрахунку судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн, оскільки не могла передбачити необхідність залучення іншого представника для представництва та захисту своїх прав у суді.
Суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження           № 14-382цс19, у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 20 січня 2021 року у справі № 357/11023/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 390/1133/19, від 12 травня 2021 року у справі № 235/4969/19, від 26 травня 2021 року у справі № 591/695/19, від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18, від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15, провадження № 61-11535св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19, провадження № 61-13521св20, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18,від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17, провадження № 61-9690св20, від 19 травня 2021 року у справі № 206/1293/19, провадження № 61-16936св20, від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, провадження № 61-9343св19, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, провадження № 61-10459св20.
Доводи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_2  на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 рокумотивований тим, що  ОСОБА_2  з метою спростування доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 долучив до відзиву на апеляційну скаргу договір комісії, договір купівлі-продажу спірного автомобіля та акт огляду реалізованого транспортного засобу, акт технічного стану від 03вересня 2019 року, згідно зякими відповідач за первісним позовом продав спірний автомобіль за 160 000,00 грн із відсотком зносу - 38%.
Керуючись статтями 76, 83 ЦПК України, 20 вересня 2021 року, ОСОБА_2 заявив клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів, зокрема, копії довідки про середню ціну автомобіля Hyndai-130 2016 року випуску від 16 вересня 2021 року № 560-09-21.
ОСОБА_2 не міг раніше отримати, надати або повідомити про довідку від 16 вересня 2021 року № 560-09-21 щодо середньої ціни спірного автомобіля, оскільки на час розгляду справи у Луцькому міськрайонному суді Волинської області заявляв клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи та встановлення середньої ринкової ціни автомобіля, яке суд залишив без задоволення, з огляду на заперечення представника позивачки за первісним позовом ОСОБА_6 , вартість спірного автомобіля встановлена з урахуванням договору купівлі-продажу.
Суд апеляційної інстанції відхилив надані сторонами довідки оцінювачів, оскільки зазначена в них вартість є суттєво відмінною у кожній із довідок, не узгоджується з вартістю нового автомобілю Hyundai І30, 2016 року випуску, придбаного  ОСОБА_2 у 2016 році та зазначеним в акті технічного стану під час його продажу в 2019 році, з урахуванням відсотків його зносу.
Відзив ОСОБА_2  на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року мотивований тим, що сторона зобов`язана подати докази розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, ні позивачка за первісним позовом, ні її представник клопотань про розподіл судових витрат не заявляли та будь-якої інформації про витрати у позові не зазначали. 
Представник ОСОБА_1 не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних та понесених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, квитанції або прибуткового касового ордеру про оплату наданих послуг, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. 
Відсутній акт приймання робіт (наданих послуг) з правничої допомоги, який має містити перелік наданих послуг, їх вартість, а фіксований розмір гонорару не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу щодо кожного виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
ОСОБА_1 не подала належних доказів на підтвердження дійсності, обґрунтованості, розумності, співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
У липні 2022 року  ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду зклопотанням про зупинення провадження у справі № 161/12659/20 до закінчення воєнного стану.
У липні 2022 року  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із запереченнями на клопотання про зупинення провадження, просив відмовити у задоволенні клопотання.
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено.
У вересні 2022 року  ОСОБА_2 повторно звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зупинення провадження у справі № 161/12659/20 до закінчення воєнного стану.
У вересні 2022 року  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із запереченнями на клопотання про зупинення провадження, просив відмовити у задоволенні клопотання.
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
29 листопада 2022 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.
30 листопада 2022 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.
02 грудня 2022 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Позиція Верховного Суду
Заява ОСОБА_2 про закриття провадження у справі мотивована тим, що справа є малозначною, а тому підлягає закриттю.
Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд встановив, що провадження за касаційними скаргами у справі, що переглядається, відкрито помилково, оскільки скарги подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, тому дійшов висновку про закриття касаційного провадження.
Ціна позову у справі, що переглядається становить: 178 097,61 грн (розмір позовних вимог за первісним позовом) + 184 100,68 грн (розмір позовних вимог за зустрічним позовом) = 362 198,29 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на час звернення з касаційними скаргами (станом на 01 січня 2021 року). Сторони у цій справі визначили саме таку ціну позову.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Касаційні скарги заявниці не містить посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.
Доводи касаційних скарг хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, проте зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, зазначила, якщо касаційна скарга прийнята до проваджена суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. 
Вказаний правовий висновок підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги. 
Оскільки Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , подані через адвоката Смоленського Д. П., на судові рішення у справі, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для  задоволення зави ОСОБА_2 та закриття касаційного провадження.
Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Верховний Суд роз`яснює заявниці, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» вона має право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору. 
Щодо повторного звернення ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану
Вказане клопотання не містить нових обставин та підстав для зупинення провадження у справі, ніж наведенні ОСОБА_2 у попередньому клопотанні, щодо якого Верховний Суд постановив ухвалу від 29 липня 2022 року про відмову у його задоволенні. 
Щодо відшкодуванні витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції за касаційними скаргами ОСОБА_1 .
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційне провадження було відкрите помилково і підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Заяву  ОСОБА_2 про закриття провадження задовольнити.
Касаційне провадження за касаційною скаргами  ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_6 , нарішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2021 року, постанови Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року у справі за первісним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення компенсації частини вартості відчуженого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, закрити.
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану відмовити.
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_6 м, про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
                                                                                                                        Г. І. Усик
                                                                                                                        В. В. Яремко