Ухвала
 
07 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 287/570/19
провадження № 61-7759 ск 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , як представника ОСОБА_2 , на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом у якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини заробітної плати (доходу), щомісячно, але не менше встановленого законом мінімуму.
 
2.       Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 31 травня 2022 року, позов задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 09 березня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 165, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 28 березня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України». Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
3.       У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , як представника ОСОБА_2 , на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 травня 2022 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення аліментів.
 
4.       Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
5.       Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
6.       Пунктами 3 та 4 частини шостої статті 19 ЦПК України встановлено, що малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів тапро розірвання шлюбу.
 
7.       Оскільки предметом позову у цій справі є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, то вона є малозначною у силу вимог закону.
 
8.       Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню у випадках, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
9.       Так, заявник вказує на те, що питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в цій справі є порядок застосування норм Сімейного кодексу України щодо права одного із батьків дитини звернення до суду із позовом про стягнення аліментів у випадку спільного проживання батька та матері разом із дитиною на момент такого звернення до суду.
 
10.   Крім цього заявник вказує на те, що справа має виняткове значення для відповідача, оскільки, на його думку, на нього помилково покладений обов`язок зі сплати аліментів в період з 28 березня 2019 року по 31 липня 2021 року, розмір яких для відповідача є значним та непосильним, враховуючи ситуацію в Україні викликану військовою агресією рф, беручи до уваги те, що відповідач в зазначений період проживав спільно із позивачем та дитиною і утримував, доглядав та виховував останнього. 
 
11.   Перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що наведені представником відповідача обставини не дають достатніх підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки саме по собі посилання заявника на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, обґрунтоване лише тим, що правові висновки зроблені судами попередніх інстанцій, на думку заявника, суперечать нормам права, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь?якої касаційної скарги, а тому не вказує на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
12.   Крім цього доводи заявника фактично полягають у його незгоді з оцінкою судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
13.   Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
14.   Також, Верховний Суд звертає увагу на те, що враховуючи визначену заявником ціну позову у цій справі (12 120,00 грн), саме по собі, без належного обґрунтування та надання відповідних доказів, посилання на те, що розмір стягнутих на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини для відповідача є значним та непосильним не може свідчити про наявність виняткового значення для відповідача даної конкретної справи.
 
15.   Верховний Суд зауважує, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено. Сама лише вказівка на те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи або суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково без належного обґрунтування та підтвердження належними доказами зазначених обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.
 
16.   Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
 
17.   У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом  (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
18.   Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.
 
19.   Зазначене відповідає і Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
20.   При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення ЄСПЛ у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
21.   Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
22.   Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
23.   Враховуючи наведене, оскільки  ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
24.   Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
25.   За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 389-392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , як представника ОСОБА_2 , на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 травня 2022 року.
 
2.       Копію  ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров