П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3686/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
17 жовтня 2022 року                                                                                          м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області,  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.12.2021 року № 222030014475 щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, періоди роботи з 11.06.1985 року по 29.11.1985 року, з 24.02.1989 року по 07.12.1999 року, з 29.11.2000 року по 10.12.2002 року та службу в Радянській Армії з 29.10.1986 року по 21.12.1988 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити пенсію за віком на пільгових умовах з 16.12.2021 року.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року позов задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи відповідача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 21.06.2019 року № 6825-5000146897.
30.11.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2. До звернення позивач долучив копії довідок:
- від 26.10.2021 року № 23-3432-67/60 за період роботи з 11.06.1985 року по 29.11.1985 року, видану архівним відділом адміністрації м. Макіївка;
- від 21.10.2021 року № 4.2-24/328 за періоди роботи з 24.02.1989 року по 07.12.1999 року, з 29.12.2000 року по 10.12.2002 року, виданою філією № 6 Харцизького трубного заводу ЗАТ «Зовнішторгсервіс»;
- від 18.10.2021 року № 804 за період роботи з 18.03.2003 року по 14.08.2003 року, виданої філією № 3 ЗАТ «Макіївський металургійний завод»;
- від 10.10.2021 року № 01-345 за період роботи з 04.05.2005 року по 15.08.2006 року, виданої філією «Шахта імені В. М. Бажанова»;
- від 12.09.2021 року № 01/61 за період роботи 09.10.2006 року по 31.01.2014 року, виданої  АТ «ПКП Металіст». 
Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом від 15.12.2021 року № 12028-10878/Д-03/8-2200/21 повідомило позивача про відсутність підстав для врахування наданих ним довідок для визнання права на пільгову пенсію за віком, оскільки Харцизький трубний завод, шахта ім. В. М. Бажанова, ЗАТ "Макіївський металургійній завод", ЗАТ "Металургремонт" та АТ "ПКП "Металіст" знаходяться на тимчасово окупованій території, непідконтрольній Україні. 
16.12.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2. До заяви позивач додав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, військовий квиток, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтво про переміну прізвища, імені, по батькові, трудову книжку.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 21.12.2021 року № 222030014475 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу. Вказано, що страховий стаж становить 32 роки 11 місяців 21 день, пільговий стаж за списком № 2 складає 2 роки 10 місяців 32 дні та за списком № 1 – 4 місяці 28 днів. При цьому, позивачу пояснено, що для визначення права на пенсію із зниженням пенсійного віку необхідно надати довідки, підтверджуючі пільговий характер роботи згідно додатку 5 Порядку № 637 від 12.08.1993 року.
Листом від 20.01.2022 року № 2200-0304-8/7020 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило позивача про прийняте рішення, а також зазначило, що при зверненні за призначенням пенсії позивачем не надано довідок, уточнюючих пільговий характер роботи, та документів про атестацію робочого місця.
Позивач, вважаючи порушеними його права щодо призначення пенсії на пільгових умовах, звернувся з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач звернувся за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах після досягнення 55 років, за наявності страхового стажу 32 роки 11 місяців 21 день, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим законом визначається Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).
Пунктом 1 частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку-на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (абзац перший частини другої статті 24 Закону №1058-ІV).
Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи, згідно з частиною першою статті 114 Закону № 1058-IV, мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно положень статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Аналогічні положення закріплено у пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) де також зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
За правилами пункту 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового  стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного  соціального  страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості  про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Абзацом першим пункту 17 Порядку № 637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі  колгоспі) або в одній системі.
У свою чергу, пункт 18 Порядку № 637 передбачає, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони  підтверджують роботу заявника.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Як встановлено з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV стала відсутність необхідного пільгового стажу через ненадання позивачем довідок, уточнюючих пільговий характер роботи, та документів про атестацію робочого місця, а також неможливість витребувати пільгові довідки та перевірити їх відповідність первинним документам, оскільки Харцизький трубний завод, шахта ім. В. М. Бажанова, ЗАТ "Макіївський металургійній завод", ЗАТ "Металургремонт", АТ "ПКП "Металіст" знаходяться на тимчасово окупованій території.
Поряд з цим, колегією суддів з`ясовано, а відповідачем не спростовано, що в матеріалах пенсійної справи позивача, необхідні довідки наявні, однак залишені відповідачем без уваги та належної правової оцінки. 
Судом першої інстанції надані позивачем довідки були досліджені та визнані такими, що не суперечать вимогам пункту 20 Порядку №637. При цьому, відповідачем дана обставина не заперечується. 
Крім того, періоди та місце роботи позивача, зазначені у вказаних довідках, співпадають із записами в трудовій книжці останнього.
Так, зокрема, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач: 
- з 11.06.1985 року по 29.11.1985 року проходив виробничу практику за посадою слюсар-трубопровідник у ЗАТ “Металургремонт”;
- з 01.09.1982 року по 30.06.1986 року навчався   у Харцизькому металургійному технікумі;
- з 25.07.1986 року по 29.10.1986 року займав посаду слюсара у Макіївському металургійному комбінаті ім. Кірова;
- з 29.10.1986 року по 21.12.1988 року проходив службу у радянській армії;
- з 24.02.1989 року по 10.12.2002 року працював слюсарем-ремонтником у Харцизькому трубному заводі;
- з 18.03.2003 року по 14.08.2003 року працював слюсарем-ремонтником, зайнятим на ремонті основного технологічного обладнання 5 розряду доменного цеху у Макіївському металургійному комбінаті;
- з 01.10.2003 року по 18.04.2005 року працював різноробочим у ТОВ "Елон";
- з 04.05.2005 року по 15.08.2006 року працював у відокремленому підрозділі "Шахтоправління імені В. М. Бажанова" державного підприємства "Донецька вугільна коксівна компанія";
- з 09.10.2006 року по 31.01.2014 року працював слюсарем-ремонтником у ЗАТ "Виробничо-комерційне підприємство Металіст";
- з 01.07.2014 року по 02.10.2014 року займав посаду різноробітника у ТОВ "Дизайн";
- з 12.07.2019 року по 31.01.2020 року працював електрозварником ручного зварювання у ТОВ "ДН Транс".
Підставою відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача періодів з 11.06.1985 року по 29.11.1985 року, з 24.02.1989 року по 07.12.1999 року, з 29.12.2000 року по 10.12.2002 року, є факт видання довідок органами, які знаходяться на тимчасово непідконтрольній Україні території , а не незгода з відомостями, зазначеними в останніх.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 18.01.2018 № 2268-VIII "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме-сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей.
Частинами 1, 2 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Зі змісту частини 1 статті 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" слідує, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
В статті 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" зазначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, також визначено, вказаним вище Законом.
Частинами 1, 2, 3 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" унормовано, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне вказати на те, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".
Європейський суд з прав людини розвинув цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді Європейського суду з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на не підконтрольній українській владі території не може слугувати підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року (справа № 583/392/17), від 02 жовтня 2018 (справа №569/14531/16-а), від 30 жовтня 2018 року (справа № 234/3038/17), від 11 грудня 2018 року (справа № 360/1628/17), від 18 квітня 2019 року (справа №580/816/17), від 17 липня 2019 року (справа №302/757/17-а) та від 17 липня 2019 року (справа №654/1278/17), від 23 грудня 2019 (справа №235/2773/17) та від 04 березня 2020 року (справа №235/2008/17).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова відповідачем - органом державної влади, позивачу - фізичній особі, у реалізації його права на отримання пенсії з підстави надання довідок органами, установами, що знаходяться на окупованій території, не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зарахування до пільгового стажу позивача за списком № 2 періодів його роботи з 11.06.1985 року по 29.11.1985 року слюсарем-трубопровідником у ЗАТ "Металургремонт", з 24.02.1989 року по 07.12.1999 року та з 29.12.2000 року по 10.12.2002 року у якості слюсара-ремонтника у Харцизькому трубному заводі. 
Щодо зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, періоду проходження військової служби, з 29.10.1986 року по 21.12.1988 року, судова колегія виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі Закон - № 2011-XII).
Згідно з абзацом 2 частини першої статті 8 Закону № 2011-XII час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Для призначення пільгової пенсії, згідно із пунктом 6 Порядку № 637, для підтвердження, зокрема, військової служби приймаються: військові квитки; довідки військових комісаріатів, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ.
Відповідно до запису № 8 трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки № 389 від 22.10.2004 року позивач з 29.10.1986 року по 21.12.1988 року проходив військову службу.
На момент призову позивач займав посаду (слюсар у Макіївському металургійному комбінаті ім. Кірова), що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Відтак позивач має право на зарахування до страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 29.10.1986 року по 21.12.1988 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії на пільгових умовах, оскільки останній дійсно звернувся за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах після досягнення 55 років, за наявності страхового стажу 32 роки 11 місяців 21 день, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2.
В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Гонтарук В. М.