ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3360/22 Справа № 204/4661/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Деркач Н.М.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                                 ОСОБА_1 

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частки будинку,- 

ВСТАНОВИЛА: 

       У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет витребування частки будинку АДРЕСА_1 , на підставі спадкування ним від матері.
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 08 травня 2002 року його мати, ОСОБА_3 , отримала у спадщину 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 . Окрім цього майна ОСОБА_3 мала у власності 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 . 
       В подальшому спадщина після померлої ОСОБА_3 була розподілена між спадкоємцями, які фактично її прийняли відповідно до норм ЦК УСРС 1963 року, що діяв на той час. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла, дата її смерті помилково була зазначена у свідоцтві про смерть як ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року. 
       У позивача були відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, належне ОСОБА_3 , також не було і свідоцтва про її смерть. Документи знаходились у батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після отримання позивачем 06 квітня 2021 року дублікату свідоцтва про смерть матері ОСОБА_3 з вірною датою її смерті, позивач 27 квітня 2021 року звернувся до нотаріуса із заявою про отримання спадщини. В подальшому нотаріусом з`ясовано, що 02 липня 2002 року було посвідчено нотаріальний договір дарування, за яким ОСОБА_3 дарує 1/2 будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , яка вже мала у власності 1/3 вказаного будинку, а реєстрація права власності на 1/2 частину будинку проведена 03 липня 2002 року, що узгоджується з відомостями БТІ, наданими нотаріусу, що в цілому склало 5/6 часток будинку, якими володіє відповідач. 
       Позивач вважає, що 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 , яка належала за життя його матері, мала увійти до спадкової маси майна, яке він успадкував, при цьому вважає, що договір дарування не міг бути укладеним, оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як договір посвідчений нотаріусом 02 липня 2002 року.
       Отже, позивач вважає, що фактично вступив у володіння спадковим майном на підставі ст.ст.548, 549, 554 ЦК УРСР 1963 року, отримавши в порядку спадкування за законом від матері 1/8 частку будинку АДРЕСА_1 та з моменту смерті матері 23 червня 2002 року має право власності на це, як і на інше майно в розмірі 1/8 частини, яке набуто ним в порядку спадкування, що встановлено судовим рішенням. Оскільки належним способом захисту порушеного права власності на підставі ст. 387 ЦК України є витребування майна із чужого незаконного володіння для здійснення державної реєстрації такого права, позивач просив витребувати від ОСОБА_2 на його користь 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності, набутому в порядку спадкування після матері ОСОБА_3 .
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року в задоволені позовних вимог відмовлено з підстав невірно обраного позивачем способу захисту цивільного права (а.с.35-39).         
       Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /а.с. 41-48/.
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
       08 травня 2002 року ОСОБА_3 отримала у спадщину після смерті ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 /а.с. 15/.
       Окрім цього майна ОСОБА_3 мала у власності 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 .
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Первісно дата смерті ОСОБА_3 була зазначена у свідоцтві про смерть як ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 96/.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року у справі 204/1238/20 (ЄДРСР № 94824651) встановлено факт неправильності запису в акті цивільного стану про смерть ОСОБА_3 щодо дати смерті, а саме виправлено дату смерті з 03 липня 2002 року на ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       В матеріалах справи знаходиться договір дарування від 02 липня 2002 року посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черновою реєстровий № 3733, за яким ОСОБА_3 подарувала 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (Відповідач), яка вже мала у власності 1/3 вказаного будинку на підставі Договору купівлі-продажу від 07 липня 1971 року, посвідченого Третьою ДДНК за №1-1981 /а.с. 87/.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2007 року у цивільній справі №2-1043/2007 було визнано право власності за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 по 1/8 частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 /а.с. 19-20/.
       Таким чином, прийнявши частину спадкового майна, позивач вважається таким, що прийняв всю спадщину, відповідно до вимог ЦК УРСР. 
        ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_4 , про що Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області 06 жовтня 2015 року зроблено актовий запис № 102 /а.с. 21/.
       20 травня 2021 року позивач від нотаріуса отримав лист з Бюро технічної інвентаризації стосовно будинку, в якому було зазначено, що частка будинку АДРЕСА_1 була подарована 02 липня 2002 року його матір`ю відповідачці /а.с. 22/.
       08 червня 2021 року позивач дізнався з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 5/6 спірного будинку володіє відповідач.
       Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо витребування частини спірного будинку в порядку ст. 387 ЦК України, позивач зазначив, що у власності його матері перебувала 1/2 частина будинку, яка мала увійти у спадщину й бути розподілена між усіма спадкоємцями, в свою чергу, очевидним є й те, що жодного договору дарування 1/2 будинку від 02 липня 2002 року його матір здійснити не могла, адже померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, зазначений договір не укладався та не існує. Відповідно жодних прав у відповідача після його посвідчення нотаріусом не виникло. 
       Право власності позивача на 1/8 будинку офіційно не визнано лише через помилкову реєстрацію права власності на 1/2 будинку за Відповідачем, на підставі фактично неукладеного договору.
       Позивач просить суд витребувати від ОСОБА_2 на його користь 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі спадкування після смерті матері ОСОБА_3 /а.с. 1-6/.
       Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції вірно застосував норми права, якими регулюються спірні відносини.
       Так, відповідно до частини статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
       У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
       Верховний Суд зауважив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06 2018 у справі № 338/180/17).
       Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
       За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
       При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.
       Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.
       У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
       Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
       Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
       Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
       Отже, позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник або особа, у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою.
       Іншими словами, за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначення такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи-позивача.
       Згідно ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
       Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
       За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Стаття 1268 ЦК України визначає особливості прийняття спадщини окремими особами.
       Так, відповідно до частини третьої цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       У разі, якщо майно спадкується особами, які вважаються такими, що прийняли спадщину, порядок спадкування і набуття ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування виступає нерухоме майно, то відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
       Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав.
       Зі змісту наведених норм вбачається, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця, не переходить до нього автоматично. У випадку, якщо відповідна державна реєстрація права на нерухоме майно не проведена, право власності у спадкодавця не виникає.
       Під час розгляду справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
       Право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, спадкове майно, підлягає державній реєстрації. Таким чином, набувач стає власником успадкованого майна з моменту державної реєстрації.
       Позивачем не враховано, що він не є власником спірного майна та не мав права титульного володіння цим майном раніше, а тому він не може звертатись до суду із віндикаційним позовом до володільця майна.
       Водночас ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що договір дарування спірної частини домоволодіння є нікчемним, оскільки був укладений від імені спадкодавці вже після її смерті, таким чином, позивач є заінтересованою особою та вправі звернутися до суду із позовом спрямованим на приведення сторін недійсного (оспорюваного) правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), тому що від цього залежить подальша його можливість законно реалізувати свої права на спадщину.
       Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18 (провадження № 61-4964св19).
       Таким чином, узагальнюючи викладене, колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшла висновку про те, що позивачем у цій справі фактично оскаржується договір дарування частини нерухомого майна, який було укладено від імені спадкодавця вже після її смерті, а також колегією суддів встановлено у справі наявність спору про право позивача на спадщину та право власності на спірну частину будинку, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не наділений правом витребувати зазначене майно із незаконного володіння без наявного для цього віндикаційного позову встановленного та зареєстрованого права власності на спірне майно.
       При цьому, лише приведення сторін правочину до того стану, який саме вони мали до вчинення правочину у 2002 році, дозволить позивачу реалізувати свої спадкові права, шляхом оформлення прав на спадкове майно, що передбачає окреме судове провадження за іншим позовом ОСОБА_1 , у відповідності до ст.16 ЦК України.
       За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов висовку, з чим погоджується і колегія суддів, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та інтересу шляхом витребування майна з незаконного володіння не є належним способом захисту у даних правовідносинах, а тому підстав для задоволення вказаних позовних вимог не має.
       Вирішуючи по суті вказаний спір, який виник між сторонами щодо спадкового майна, колегія суддів виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1ст.3 ЦК України), а обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, як і позовні вимоги, не знайшли підтвердження як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.
       Одночасно з цим, колегія суддів не може погодитись з обраним судом при відкриття провадження у справі способом та порядком розгляду цієї справи, а саме розгляд цієї справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, виходячи з наступного.
       Так, ухвалою суду від 07 липня 2021 року (а.с.28) суд першої інстанції, при з`ясуванні предмету позову (витребування майна) та його підстав (ст.387 ЦК України), що явно випливає зі встановлення права позивача на спадщину, в порушення п.2 ч.4 ст. 274 ЦПК України, відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
       Відповідно до п.2 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.
       При цьому суд при вирішенні питання щодо віднесення справи, яка може бути розглянути в порядку спрощеного провадження (справи незначної складності), наділений доволі широкими дискреційними повноваженнями. Так, відповідно до ч.3 ст.274 ЦПК України, виділяється 8 критеріїв віднесення справи до малозначних, один з яких є обраний позивачем спосіб захисту.
       При цьому питання віднесення справи до категорії малозначних безпосередньо впливає на права сторін щодо оскарження прийнятих рішень, адже відповідно до ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (це є підставою для обов`язкового скасування рішення і направлення справи на новий розгляд – п.7 ч.1 ст. 411 ЦПК України).
       Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то це вважається порушенням норм процесуального права і є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково віднесено дану справу до категорії малозначних, враховуючи наявність спору щодо спадщини та обраного позивачем способу захисту порушених прав та інтересів, так і встановлені у ст.ст. 19, 274 ЦПК України, обмеження, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року належить скасувати у зв`язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із невірно обраним способом захисту порушених прав та інтересів.
       
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частки будинку — відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л.Демченко
                                                                                                                                                                                                                                                Н.М.Деркач