Справа № 453/832/21                         Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/757/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А. 
секретаря: Колич Х.Б.
за участю: представника АТ «Українська залізниця» - Панат І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю,
ВСТАНОВИЛА:
  ОСОБА_1 , ОСОБА_2   звернулися до суду з позовом до Акціонерного Товариства «Українська залізниця», у якій просили стягнути з відповідача на на користь  ОСОБА_1  300 000, 00 гривень та на користь  ОСОБА_2  300 000, 00 гривень на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування вимог покликалися на те, що 02.11.2018 на ст. Сколе, ДН-1 Львів,Регіональної філії «Львівська залізниця», електропоїзд ЕР2 № 1340 приміського сполучення Львів-Лавочне, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. 03.11.2018 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140300000530 та розпочато досудове розслідування. В ході досудового розслідування призначено і проведено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_4 та встановлено, що між наїздом і смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Постановою старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУНП у Львівській області Дмитріва О.Р. від 02.05.2020 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018140300000530, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_3 та ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Вказують, загибель сина завдала батькам надзивачйних страждань, які тривають досі. Позивачі були близькі із сином, спільно проживали, постійно спілкувалися, Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, крім того, враховуючи, що з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, позивачам доведеться з часом докладати все більше зусиль для організації свого життя. Відновити попередній стан неможливо, оскільки загибель сина є незворотною подією, внаслідок якої позивачі переживають надзивчайні страждання та негативні почуття, враховуючи, що найважливіший життєвий зв`язок зруйнований, а також те, що вони позбавлені допомоги та підтримки. З урахуванням викладеного просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 12 січня 2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 150 000, 00 (сто п`ятдесят тисяч) 00 копійок моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 3 000,00 (три тисячі) гривень 00 копійок судового збору. 
Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вказує на те, що суд першої інстанції, в порушення ч.4 ст.265 ЦПК України, не дав мотивованої оцінки аргументам відповідача, відповідно до яких загиблий перебував в стані наркотичного сп`яніння, порушив Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, чим допустив грубу необережність, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, хоча повинен був усвідомлювати небезпечний характер свого діяння, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та його смерть. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що неправомірних дій зі сторони відповідача не було допущено. Зазначає, що позивачі не обґрунтували наявність моральної шкоди, не навели критеріїв, з яких вони виходили, визначаючи розміри моральної шкоди, не надали висновків психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних і допустимих доказів в підтвердження такої вимоги. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін та проводити розгляд справи за відсутності позивачів та їхнього представника. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник АТ «Українська залізниця» - Панат І.С. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2018 р на ст. Сколе, ДН-1 Львів, Регіональної філії «Львівська залізниця», електропоїзд ЕР2 № 1340 приміського сполучення Львів-Лавочне, під керуванням машиніста ОСОБА_3 скоїв наїзд на гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2018 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Сколе Сколівського району Львівської області.
Відповідно до довідки про причину смерті від 03.11.2018 причина смерті ОСОБА_4 : «пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним засобом пересування». 
03.11.2018 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140300000530 та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч . 3 ст. 276 КК України.
Кримінальне провадження, внесене до ЄДРДР за № 12018140300000530 від 03.11.2018 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 02.05.2020 року під час досудового розслідування встановлено, що громадянин ОСОБА_4 в момент наїзду на нього електропоїзду, знаходився на залізничній колії між рейсами поза межами залізничного переїзду чи іншого місця, в якому дозволено перехід залізничних колій, на сигнали не реагува, знаходився в стані наркотичного сп`яніння. Своїми діями ОСОБА_4 порушив «Правила безпеки громадян на залізничному транспорті», вини працівників залізниці в настанні даного випадку не встановлено. При проведенні судово медичної експертизи у крові трупа ОСОБА_4 виявлено метадон (синтетичний наркотик опійної групи) та анальгін (знеболюючий препарат).
Встановлено, що електропоїзд ЕР2 № 1340 приміського сполучення Львів-Лавочне у складі вагонів ЕР2 № 1340-02, ЕР2 № 1340-06, ЕР2 № 1340-10, перебуває на балансі Моторвагонного депо Львів, що підтверджується доданою позивачами до матеріалів позовної заяви довідкою № 55 від 09.06.2021, якою також підтверджується, що машиніст електропоїзда ЕР2 № 1340 приміського сполучення Львів-Лавочне з 14.07.2005 по даний час (дата видачі довідки 09.06.2021) працює у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Здолбунів» регіональної філії «Львівська залізниця», з 26.09.2017 на посаді машиніста електропоїзда.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).
Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).
Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що моральна шкода позивачам завдана смертю їхнього сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя останнім душевні страждання. 
При цьому при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовано взяв до уваги, що загиблий ОСОБА_4 перебував у стані наркотичного сп`яніння, його смерть стала наслідком його грубої необережності,  у зв`язку з чим, врахувавши норми частини 2 статті 1193 ЦК України, задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 150 000 грн. 
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який визначено судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 213/4098/18 (провадження № 61-14398св19).
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не в повній мірі застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України, відхиляються колегією суддів, оскільки, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000 грн на кожного з позивачів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 09.12.2022

Головуючий                                                        
Судді