Дата документу 07.12.2022 Справа № 331/895/20

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 331/895/20 Пр. № 22-ц/807/1818/22  	Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2022 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, про виселення

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-7), в якому просила виселити ОСОБА_1 та неповнолітню ОСОБА_2 , 2008 р.н., з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з втратою останніми права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок визнання недійсним з 08.05.2015 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П., р. №105. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що на підставі ордера № 4448 від 23.09.1986 року право на користування квартирою АДРЕСА_1 отримала сім`я з 3 (трьох) осіб: ОСОБА_4 (бабуся), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
З 1994 року, після смерті бабусі - ОСОБА_4 , зареєстрованими в квартирі залишились дві особи, відповідно: матір та донька ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , які ніколи за жодних умов не втрачали інтересу до вказаного житла, не відмовлялись від права на користування квартирою, яка до її приватизації 22.09.2008 року перебувала у комунальній власності територіальної громади в особі Запорізької міської ради.
У 2008 році, будучи незаконно позбавленими права на користування квартирою, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 внаслідок розгляду чисельних цивільних справ поновили та захистили за допомогою суду своє право на житло.
Викладені вище обставини відносяться до таких, що в розумінні ст. 82 ЦПКУ, доказуванню не підлягають та підтверджуються наступними судовими рішеннями: рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2008 року; заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2008 року (справа №2-1299/08); додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2008 року; рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2012 року (справа №22-ц-3554/12); рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2012 року (справа № 8/0808/25/2012 (2-1299/08), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року (пр. №22-ц/778/3118/16), рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 року (справа № 2/331/46/14, пр. № 331/5543/13-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року (пр. № 22-ц/778/1407/15);
Згідно зі ст. 82 ЦПКУ вказані обставини не підлягають доказуванню.
Таким чином, із зазначених рішень суду, які набрали законної сили, вбачається, що внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу Р.№ 105 від 30.01.2009 року - припинено не тільки право власності відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на спірну квартиру, а і усі похідні від права власності права, у тому разі - «право користування зазначеною квартирою».
Отже, з урахуванням обставин, встановлених зазначеннями вище судовими рішеннями, не викликає сумнів те, що відповідачі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вселилися до спірного жилого приміщення без згоди позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і не є членами сім`ї останніх.
З 08.04.2015 року, з часу набрання чинності рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 року (справа №2/331/46/14 (пр.№331/5543/13-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року (пр. № 22- ц/778/1407/15), відповідачі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (незалежно від часу свого проживання в квартирі) відносно позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 стали тимчасовими мешканцями, які в добровільному порядку не бажали залишити квартиру, знятися з реєстраційного обліку.
У відповідності до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року (№331/2874/15-ц, пр.2/331/984/150), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.02.2016 року (пр.№22-ц/778/363/16), та постановою касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 року (пр. № 61-4377 св 18) підлягають виселенню  ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  НОМЕР_1 ) -  ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  НОМЕР_2 ), - ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ),- з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з втратою останніми права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок визнанням недійсним з 08.04.2015р. договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , посвідченого 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ю.П. Сосіменко, Р.№ 105.
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року (№331/2874/15-ц, пр. 2/331/984/150) відбулось скасування реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 наступних осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 .
Під час розгляду зазначених цивільних справ, було встановлено, що діючи недобросовісно, використовуючи правовстановлюючі документи, що втратили чинність, ОСОБА_8 , незаконно 02.12.2015 року надав згоду на реєстрацію в квартирі своєї доньки та онуки: ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказаний факт підтверджується копією довідки № 507 від 25.02.2016 року (т.с. 1 а.с. 9).
Отримавши в незаконній спосіб право на користування квартирою, ОСОБА_1 з застосуванням штучних підстав, звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016 року (справа № 331/4153/16-ц, пр. № 2/35і/1047/2016), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.02.2017 року (пр. № 22ц/778/969/17) та постановою Верховного Суду від 05.09.2019 року (пр. № 61-21685св18) у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до ОСОБА_3 відмовлено.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2019 року (справа № 331/3822/18, пр. № 2/331/114/2019), частково зміненим в мотивувальній частині постановою Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 року (пр. № 22-ц/807/194/20), відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем.
Під час розгляду справи, за висновками останніх (зазначених вище) судових рішень по справі № 331/3822/18, були узагальнені усі попередні висновки судів по справам між користувачами (власниками) спірної квартири, що відбулись в судах першої - апеляційної - касаційної інстанцій з 2008 по 2020 роки.
За нормами ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Норми ст. 99, ч. 1 ст. 109, 116 ЖК України передбачають захист прав наймача шляхом виселення осіб, у тому числі вселених без будь-яких правових підстав, так як подальше реєстрація та мешкання відповідачів ОСОБА_1 та неповнолітньої, ОСОБА_2 унеможливлює нормальне користування законними наймачами родиною ОСОБА_5 , ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 . 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Антоненка М.В. (т.с. 1 а.с. 20).
Ухвалою суду першої інстанції від 21 квітня 2020 року провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 а.с. 24). 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року (т.с. 1 а.с. 167-175) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено.
Виселено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 179-183) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах позивача у цій справі відмовити. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 186).
В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у цій справі у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 1 а.с. 197-198). 
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 06 вересня 2022 року (т.с. 1 а.с. 199), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 200) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).
Сторона позивача не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі. 
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В автоматизованому порядку суддею Подліяною Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 1 а.с. 188-189).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 19 жовтня 2022 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 1 а.с. 227-229) через першу неявку відповідача ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно якої конверт із судовому повісткою повернувся на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній» (т.с 1 а.с. 221-222), що в силу вимог ст. 128 ч. 8 ч. ч. 3, 4 ЦПК України вважається належним повідомленням. 
Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 230) витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону, починаючи з 24 лютого 2022 року, громадянкою України  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП  НОМЕР_3 ), з неповнолітньою  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (РНОКПП  НОМЕР_4 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , відомості про дані паспорту відсутні. Згідно із інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т.с. 1 а.с. 244-246),  ОСОБА_1  виїхала з України у пункті пропуску Солотвино, іншої інформації немає. У зв`язку із чим відповідач ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатково була повідомлена апеляційним судом у цій справі про дату, час і місце розгляду цієї справи через сайт Судової влади (т.с. 1 а.с. 249-250). Ухвалою апеляційного суду (т.с 1 а.с. 247) повторно витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформацію про перетинання державного кордону, починаючи з 24 лютого 2022 року, громадянкою України ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1   (РНОКПП  НОМЕР_4 ), місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , відомості про дані паспорту відсутні.Згідно із інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т.с. 2 а.с. 3), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також виїхала з України у пункті пропуску Солотвино, іншої інформації немає. У зв`язку із чим відповідач ОСОБА_1 , яка діє у тому числі в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі, додатково була повідомлена апеляційним судом у цій справі про дату, час і місце розгляду цієї справи через сайт Судової влади (т.с. 2 а.с. 5-6) та через її представника – адвоката Мартиненка А.В., який представляв її інтереси у суді першої інстанції у цій справі (т.с. 1 а.с. 33). 
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 231, 237-242, 249-250, т.с. 2 а.с. 5-6), у тому числі: - позивач ОСОБА_3  через свого представника – адвоката Уткіна О.Є. (т.с. 1 а.с. 231), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, - відповідач ОСОБА_1 , яка діє у тому числі в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,:= в порядку ст. 128 ч. 8 п. 4 ЦПК України (конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутні» т.с. 1 а.с. 241), = через оголошення про виклик до суду на сайті Судової влади (т.с. 1 а.с. 249-250, т.с. 2 а.с. 5-6); = через її представника – адвоката Мартиненка А.В. (т.с. 1 а.с. 237, т.с. 2 а.с. 10), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи, не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_3  – адвоката Уткіна О.Є. (т.с. 1 а.с. 226) та представника відповідача Шмідт А.С., яка діє у тому числі в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адвоката Мартиненка А.В. (т.с. 2 а.с. 10), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за участю представника позивача  ОСОБА_3  – адвоката Уткіна О.Є. (т.с. 1 а.с. 226) та представника відповідача Шмідт А.С., яка діє у тому числі в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - адвоката Мартиненка А.В. (т.с. 2 а.с. 10). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу. 
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.
Так, суд першої інстанції правильно встановлено, що згідно з ордером № 4448 від 23.09.1986 року право на користування квартирою АДРЕСА_1 отримала сім`я з 3 (трьох) осіб: ОСОБА_4 (бабуся); ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . 
З 1994 року, після смерті бабусі - ОСОБА_4 , зареєстрованими в квартирі залишились дві особи, відповідно: матір та донька ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .
В судовому засіданні судом першої інстанції було оголошено та досліджено судові рішення, якими у тому числі обґрунтовано позов ОСОБА_3 у цій справі (т.с. 1 а.с. 105-163):
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2008 року, яким було задоволено уточнений позов ОСОБА_11 до ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 , третя особа: КП «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 »;
- заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2008 року (справа №2-1299/08), яким задоволений позов ОСОБА_11 до ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 , третя особа: КП «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та про зміну договору найму;
- додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2008 року, яким задоволена заява ОСОБА_11 до ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 , третя особа: КП «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя, про скасування реєстрації відповідачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , та про реєстрацію ОСОБА_11 у зазначеному житловому приміщенні;
- рішення колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2012 року (справа №22-ц-3554/12), згідно з яким скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2008 року про задоволення уточненого позову ОСОБА_11 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: КП «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя, про визнання права користування жилим приміщенням та ухвалено нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3  про визнання права користування приміщенням, відмовлено в повному обсязі;
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2012 року (справа № 8/0808/25/2012 (2-1299/08), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року (пр. № 22-ц/778/3118/16), яким задоволена заява ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2008 року (справа №2- 1299/08) та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2008 року. Постановлено нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: КП «ВРЕЖО№2» у м. Запоріжжя, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 ; про скасування реєстрації відповідачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 ; про реєстрацію ОСОБА_11 у зазначеному житловому приміщенні, про зміну договору найму, відмовлено;
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 року (справа № 2/331/46/14, пр. № 331/5543/13-ц), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року (пр. № 22-ц/778/1407/15), згідно з яким задоволено первісний позов ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 до ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради, міський нотаріальний архів м. Запоріжжя, про скасування розпорядження, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про припинення права власності та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради, міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання ОСОБА_5 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вказаним рішенням визнано недійсними: розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 pоку, № 853-р, «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3 ; свідоцтво «Про право власності на житло № НОМЕР_6 » від 22.09.2008 року, видане ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_7 ), згідно з розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 pоку, № 853-р «Про приватизацію житла за адресою: 69095, квартира АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_11 з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_1 , чоловіком, за згодою дружини останнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_8 , який був посвідчений 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П., Р.№ 105, без участі та без згоди зацікавлених осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІПН НОМЕР_5 ; право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу що посвідчений 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П., Р.№105, припинено.
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року (№331/2874/15-ц, пр.2/331/984/150), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.02.2016 року (пр.№22-ц/778/363/16), та постановою касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 р. (пр. № 61-4377 св 18), згідно з якими підлягають виселенню  ОСОБА_8  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  НОМЕР_1 ),  ОСОБА_9  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з втратою останніми права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок визнанням недійсним з 08.04.2015 року договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , посвідченого 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П., Р.№ 105;
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року (№331/2874/15-ц, пр.2/331/984/150), згідно з яким скасовано реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ;
- заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016 року (справа№331/4153/16-ц, пр.№2/35і/1047/2016), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.02.2017 року (пр.№22ц/778/969/17) та постановою Верховного Суду від 05.09.2019 року (пр.№61-21685св18), згідно з яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: територіальна громада в особі Запорізької міської ради, про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.
- рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2019 року (справа № 331/3822/18, пр. №2/331/114/2019), частково змінене в мотивувальній частині постановою Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 року (пр.№22-ц/807/194/20), згідно з яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем.
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.
Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі – Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).
Суд зауважив, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки встановлені в них правовідносини безпосередньо стосуються житлових прав відповідачки ОСОБА_1 та неповнолітньої ІІІмідт Ксенії, а саме їх проживання в квартирі АДРЕСА_1 .
Із зазначених рішень суду, які набрали законної сили, судом першої інстанції було правильно встановлено, що внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу Р.№105 від 30.01.2009 року припинено право власності відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на спірну квартиру.
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9 за змістом ст. ст. 346, 317 ЦК України втратили право володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка була придбана ними як спільна сумісна власності подружжя.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 1 а.с. 8), державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_8 скасовано 01.09.2015 року.
Крім цього, з набранням законної сили 08 квітня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, поновлено право ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як користувачів спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 23.09.1986 року № 4448, та припинено право відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на спільну сумісну власність подружжя у вигляді спірної квартири. 
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , неповнолітній ОСОБА_10 виселені в судовому порядку зі спірної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення (рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2015 року (№331/2874/15-ц, пр.2/331/984/150), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.02.2016 року (пр.№22-ц/778/363/16), та постановою касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 р. (пр. №61-4377 св 18).
Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Як вбачається з довідки № 507 від 25.02.2016 року (т.с. 1 а.с. 9),  ОСОБА_8 02.12.2015 року надав згоду на реєстрацію в спірній квартирі своєї доньки та онуки: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Реєстрація вказаних осіб була здійснена на підставі правовстановлюючого документа, а саме договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_4 30.01.2009 року, згідно з яким подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 набули право власності на вказану квартиру та який, в подальшому, було визнано судом недійсним. 
Таким чином, судом першої інстанції було також правильно встановлено, що станом на час розгляду цієї справи у спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 і неповнолітня ОСОБА_2 , які останньою користуються (проживають у ній, зберігають у спірній квартирі особисті речі тощо), та які від звільнення цієї спірної квартири у добровільному порядку ухиляються, та право користування яких на цю квартиру є похідним від права власності на цю квартиру ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
І з припиненням права власності та користування спірною квартирою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 при вищевикладених обставинах також припинилось право користування вказаною квартирою всіх членів сім`ї (родичів) останніх, у тому числі дочки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 (відповідачів у цій справі).
Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
У зв`язку із вищенаведеним, ОСОБА_3 , як законний користувач спірної квартири при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, має право на захист свого права користування спірним майном шляхом усунення перешкод у його здійсненні пред`явленням вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири.
Беручи до уваги, що на час розгляду цієї справи будь-яких правових підстав для проживання в квартирі АДРЕСА_4 у ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 не має, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення відповідачів у цій справі слід задовольнити.
У висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 24.09.2021 року № 1771/01-20/20.03-2144 (т.с. 1 а.с. 59-61) зазначено, що згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 10.05.2018 року, малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , з 02.12.2015 року по теперішній час.
Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного представниками відділу по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 13.09.2021 року, за зазначеною адресою мешкає  ОСОБА_1  разом з малолітньою дочкою  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина займає окрему кімнату, в якій створено усі належні умови для життя, розвитку та навчання.
Питання надання висновку щодо розв`язання спору за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про виселення відповідачів з квартири: АДРЕСА_2 , розглянуто 15.09.2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації. На засіданні комісії була присутня мати малолітньої дитини, ОСОБА_1 , та представник позивача, який діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 20.04.2020 року, ОСОБА_12 . Позивач, ОСОБА_3 , на комісії не була присутня, будь-яких письмових пояснень щодо порушеного питання не надала. Встановлено, що у долучених до позовної заяви копіях документів відсутні відомості про гарантування збереження житлових прав малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає згоди батьків, як законних представників дитини, на виселення дитини. Мати, ОСОБА_1 , надала пояснення, що мешкає з дочкою у квартирі, придбаній за кошти її родини, іншого житла не мають, та категорично заперечує проти виселення малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за зазначеною адресою.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.09.2021 року, відомості про право власності на нерухоме майно матері, ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.
В зв`язку з цим, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, вважала недоцільним виселення малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_5 (т.с. 1 а.с. 59-61).
Однак, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 
Як вбачається з цієї норми, суб`єктом вказаних правовідносин виступають діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.
Як правильно було встановлено судом першої інстанції у цій справі, неповнолітня ОСОБА_13 ніколи не була і не є членом сім`ї позивача ОСОБА_3 , користується разом із матір`ю ОСОБА_1 спірною квартирою на час розгляду цієї справи без будь-яких законних підстав, самоправно, чим перешкоджає законному користувачу ОСОБА_3 проживати у вказаному житлі, в зв`язку з чим, суд першої інстанції правильно не погодився з вищезазначеним висновком органу опіки та піклування у цій справі.
Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, суд першої інстанції правильно взяв до уваги Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 283106844 від 05.11.2021 року (т.с. 1 а.с. 73), надану представником позивачки на спростування висновку органу опіки про відсутність житла у ОСОБА_1 , згідно з якою відповідачка ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_14 має у спільній сумісній власності житлове приміщення: квартиру АДРЕСА_6 . 
Доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідачів у цій справі, яку вони та їх представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
ОСОБА_3 , як користувач вищезазначеної квартири на законних підставах (законний наймач останньої), є належним позивачем та має право на захист свого порушеного права на цю квартиру в обраний нею у цій справі спосіб.
Оскільки, в силу вимог ст. 346 ч. 1 п. п. 3 ЦК України (Підстави припинення права власності) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
З припиненням права власності та користування спірною квартирою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 при вищевикладених обставинах також припинилось похідне право користування вказаною квартирою всіх членів сім`ї (родичів) останніх, у тому числі дочки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 (відповідачів у цій справі).
В силу вимог ст. 59 ч. 1 ЦПК України законним представником у цій справі неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її мати – повнолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків… (ст. 29 ч. 3 ЦК України). 
Обов`язком ОСОБА_1 , як матері, (а не позивача ОСОБА_3 ), є забезпечення житлом її неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та представник останньої не надали суду першої інстанції будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказом, передбаченим ст. 367 ч. ч. 3 ЦПК України у цій справі, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача у цій справі є додане до апеляційної скарги свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_9  від 20.11.2008 року (копія т.с. 1 а.с. 184), тобто яке було видано до ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі від 08.07.2022 року. 
Однак, при вищевикладених обставинах цим доказом не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Проте, апеляційним судом встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 09.12.2022 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.