справа № 754/9104/21                                             головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
провадження № 22-ц/824/9023/2022      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна», поданою директором - Кузьо В.С., на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2022 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні,-
В С Т А Н О В И В:
У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «КСТ Груп Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні.
Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період із 22.09.2018 року по 17.08.2020 року він працював у відповідача на посаді менеджера з транспортно-експедиційної діяльності (до 02.06.2020 року) і на посаді помічника менеджера/комерційного директора ( з 02.06.2020 року до звільнення). До 12.02.2019 року він працював без належного оформлення трудових відносин. 17.08.2020 року він був звільнений на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, останній робочий день він перебував на робочому місці. Однак, через наявний спір між сторонами щодо збитку в розмірі 300 000,00 грн. відповідач відмовився повернути йому трудову книжку до вирішення цього спору.
Як зазначає позивач, 29.04.2021 року він отримав у поштовому відділенні від відповідача поштовим пересиланням оригінал трудової книжки, яка в порушення вимог законодавства про працю була направлена йому поштовим пересиланням без його згоди. Таким чином, відповідач допустив затримку у видачі трудової книжки при звільненні з 18.08.2020 року до 29.04.2021 року, що перешкоджало йому у працевлаштуванні. В зв`язку з цим позивач вважає, що відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за вказаний період в розмірі 83 336,91 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки при звільненні за період з 18.08.2020 року до 29.04.2021 року в розмірі 41 668 грн. 46 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн. 
У червні 2022 року представник позивача ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у даній справі в розмірі 9000,00 грн.
Додатковим рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 754/9104/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна», через директора - Кузьо В.С., подало апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
При цьому зазначає про те, що судом першої інстанції не було враховано, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні. При цьому наголошує, що право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Зазначає, що позивач був відсутній на роботі в день звільнення, а тому фізично отримати її не міг. При цьому звертає увагу суду на те, що позивач не звертався до відповідача за отриманням трудової книжки, а через пів року після звільнення надіслав адвокатський запит про розмір середньої заробітної плати, а не про отримання трудової книжки.
Окрім того, апелянт, оскаржуючи основне судове рішення в справі, вважав, що додаткове судове рішення також має бути скасоване у зв`язку з помилковим частковим задоволенням позову.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
15 вересня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна, надісланий представником  адвокатом Лебідь Людмилою Миколаївною. У вказаному відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року- без змін. 
При цьому позивач вказував на те, що ТОВ «КСТ Груп Україна» не надало суду першої інстанції жодного доказу, що ним виконано вимоги законодавства та в день звільнення чи інший день ОСОБА_1 надіслано лист повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Також позивач переконаний, що пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, підтверджують визнання відповідачем терміну затримки видачі трудової книжки, тобто своєї вини. Окрім того позивач вважає безпідставним посилання апелянта на умисне неотримання ОСОБА_1 , трудової книжки, оскільки обов`язок видачі трудової книжки в день звільнення працівника покладено саме на роботодавця.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки в даній справі ціна позову становить 83 336 грн. 91 коп. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що з 12.02.2019 року позивач працював у ТОВ «КСТ Груп Україна» на посаді менеджера з ТСД на залізничному транспорті.
17.08.2020 року позивача було звільнено з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України, про що внесено запис до трудової книжки № 22.
З матеріалів справи також вбачається, і даний факт визнано сторонами, що трудову книжку позивач отримав 29.04.2021 року, яка була направлена йому поштовим відправленням.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності несвоєчасного вручення позивачу трудової книжки, обов`язок видачі якої у день звільнення покладений на роботодавця. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги, що покладений на роботодавця обов`язок видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку не міг бути реалізований, оскільки в день звільнення працівник був відсутнім на роботі, про що свідчить відповідний акт, який стороною позивача не спростовано. В той же час, суд першої інстанції зауважив, що відсутні і докази, що підтверджували би намагання підприємства виконати свій обов`язок щодо вручення працівникові трудової книжки після звільнення, оскільки відсутні докази направлення позивачу повідомлення від 17.08.2020 року № 153/1 про необхідність отримання трудової книжки. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію за затримку видачі трудової книжки, однак, вирішуючи заявлений позов, необхідно виходити з принципу пропорційності та співмірності.
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
При цьому, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на  зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
Апелянт, вказуючи на відсутність його вини в затримці видачі трудової книжки ОСОБА_1 , посилався, зокрема на те, що останній був відсутній на роботі.
А відтак, на виконання вимог Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» повинно було надіслати ОСОБА_1 поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Надана відповідачем копія повідомлення про необхідність отримання трудової книжки (вих. № 153/1 від 17 серпня 2020 року) не може бути належним доказом виконання роботодавцем вимог Інструкції, зокрема, п. 4.2, оскільки до неї не надано доказів реального направлення ОСОБА_1 такого повідомлення (а.с.85).
Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів намагання підприємства виконати свій обов`язок щодо вручення працівникові трудової книжки після звільнення. 
При цьому, апеляційний суд наголошує, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається.
А відтак, встановивши, що затримка видачі трудової книжки відбулася як з вини відповідача, так і через бездіяльність позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо підстав для скасування додаткового рішення суду в даній справі, то вони зводяться лише до помилковості часткового задоволення позову по суті справи, а тому в межах апеляційних вимог, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду, ураховуючи, що основне рішення суду є законним і обґрунтованим та скасуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість основного та додаткового рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та часткове задоволення заяви представника позивача про стягнення судових витрат.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КСТ ГРУП Україна», подану директором - Кузьо В.С., - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2022 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова