Номер провадження: 22-ц/813/5481/22 
Справа № 523/12809/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дришлюка А.І., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , співвласником квартири є ОСОБА_3 , якому належить 1/3 частини вказаної квартири. ОСОБА_2 також вказав, що без його дозволу до квартири вселилась дружина відповідача ОСОБА_3 та після її вселення відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме: змінили замки та не впускають до квартири. 
 
У зв`язку із викладеним, позивач просить суд ухвалити судове рішенням, яким: - усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у вказану квартиру; - висилити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ; - стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Усунено позивачу ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . 
В задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року, а саме в частині задоволених вимог ОСОБА_2 про його вселення до квартири АДРЕСА_1 , та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року задоволено клопотання адвоката Криворучко В.О. в інтересах ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке призначено на 22 листопада 2022 року.
21 листопада 2022 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Дороніної І.Л. надійшла заява про відкладення розгляду справу та надання матеріалів справи для ознайомлення.
 
Однак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на наступне. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Отже, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Крім того, відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому едобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.
Апелянт ОСОБА_1 які ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.
Апеляційний суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з грудня 2021 року, ОСОБА_1 належним чином та завчасно сповіщалась про розгляд справи на 09 серпня 2022 року та на 22 листопада 2022 року, а тому мала достатньо часу реалізувати свої процесуальні права, в тому числі ознайомитись із матеріалами цивільної справи до дати судового розгляду.
Колегія суддів також зазначає, що згідно Ордера на надання правової допомоги серії ВН №120599, ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги №б/н з адвокатом Дороніною І.Л. – 09 листопада 2022 року, а тому адвокат мала достатньо часу ознайомитись із матеріалами справи, в разі необхідності, не відкладаючи судового засідання, призначеного на 22 листопада 2022 року.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеного відповідача по справі та її адвоката.
В частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду відповідачем не оскаржується.
Заслухавши суддю-доповідача та представника  ОСОБА_2  – адвоката Криворучко В.О., яка просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15.11.2017 державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., ОСОБА_2 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 18). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2017, 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 19). 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_3 належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 20). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2017, 1/3 частин квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 21). 
Отже встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири, яким відповідно належить 2/3 та 1/3 частин спірної квартири. 
У позовній заяві ОСОБА_2 порушив питання щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його до спірного приміщення з підстав здійснення з боку відповідачів перешкод у користуванні власністю.
Згідно висновку від 11.06.2018 ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області, 30.05.2018 до Суворовського ВП м. Одеси надійшла заява гр. ОСОБА_2 проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 про прийняття заходів щодо батька ОСОБА_3 , який змінив замки в квартирі. В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки на ґрунті комунально-побутових проблем. Зі слів ОСОБА_3 , заявник ОСОБА_2 в квартирі тривалий час не проживає у зв`язку з цим, останнім були замінені замки, також зазначив. що між сторонами тривають судові процеси щодо вказаної квартири. Таким чином, розгляд матеріалів ЖОЕ №18023 від 30.05.2018 прийнято рахувати розглянутим (а.с. 25). 
Відповідно до висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 29.08.2018, встановлено щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про прийняття заходів щодо батька ОСОБА_3 , який поміняв замки та не впускає ОСОБА_2 до квартири. В ході розгляду матеріалів Суворовським ВП встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3 разом з дружиною, в квартирі ОСОБА_2 не проживає, між сторонам склались неприязні відносини, та в судовому порядку вирішується справа щодо поділу майна. Перевірка по заяві вважається закінченою, ЖОЕ №28483 від 09.08.2018 списано до справи Суворовського ВП м. Одеси (а.с. 26). 
Актом від 15.09.2018, який складено та підписано мешканцями будинку АДРЕСА_3 , та засвідчено головою ЖБК «Центральний-23» зафіксовано, що ОСОБА_2 не міг потрапити до квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим що в квартирі змінені замки, а при бажанні зайти в квартиру двері не відчинили (а.с. 27).
Згідно висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 15.11.2018 щодо розгляду заяви ОСОБА_2 , яка надійшла до Суворовського ВП м. Одесі ГУНП в Одеській області з приводу прийняття мір до батька ОСОБА_3 , який не впускає до квартири та заяви ОСОБА_3 , який просить прийняти міри до свого сина, який намагається зайти до квартири. В ході розгляду матеріалів було встановлено, що з березня 2018 року ОСОБА_2 змінив замки на вхідній двері квартири в результаті чого ОСОБА_2 не може потрапити до квартири, останній також пояснив, що син близько 11 років в квартирі не проживає, його особисті речі відсутні. Встановлено, що між сторонами конфлікту виникли цивільно-правові відносини та останнім рекомендовано звернутись до суду. Перевірку по матеріалам закінчено (а.с. 28-29). 
Згідно довідки ЖБК «Центральний-23» від 19.08.2020, яка дана ОСОБА_2 та підтверджує факт того, що з 2018 року по день надання довідки в квартири АДРЕСА_1 мешкають: ОСОБА_3 як власник 1/3 частини квартири, ОСОБА_1 , як дружина власника 1/3 частини квартири, (свідоцтво про шлюб від 22.02.2018), довідку складено та підписано головою правління ЖБК «Центральний-23» Назаренко В.А. (а.с. 30). 
Таким чином встановивши, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та те, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні його власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку, що порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.
Апеляційний суд визнає не обґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 , оскільки за результатами розгляду цивільних справ №523/4709/18 та 523/11205/18, які на теперішній час не розглянуті, може бути змінено розмір часток, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі, і відповідно вплинути на площу та кількість житлових кімнат на право виключного користування якими зможе претендувати кожна із сторін. 
Загальні положення про право власності встановлені в книзі третій «Право власності та інші речові права» Цивільного кодексу України.
Вимогами статей 316-321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч. ч. 1-3 ст. 355 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України).
Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Аналіз вищезазначених вимог чинного законодавства дає підстави вважати, що права власників на користування їх власністю є рівними, незалежно від кількості часток в цій власності.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , та те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, що не заперечується відповідачем ОСОБА_1 , позивач має законе право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, в тому числі вселення його у спірну квартиру, незалежно від розміру його частини в спільній частковій власності та без визначення конкретної площі квартири для вселення.
У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №495/6053/19 (провадження №61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
При цьому, якщо співвласники не зможуть домовитись про подальший порядок володіння та користування спільним майном, вони не позбавлені права звернутись до суду з позовом про поділ такого майна в натурі, відповідно до часток, які належать кожному співвласнику.
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вселення позивача ОСОБА_2 на невизначену площу квартири АДРЕСА_1 , суттєво буде порушувати права відповідача ОСОБА_1 , оскільки в разі не досягнення між сторонами згоди про порядок користування спірною квартирою, відповідач не позбавлена права звернутись до суду із відповідним позовом.
Як встановлено із матеріалів справи та відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа справи №523/4709/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою  АДРЕСА_1 .
Судова колегія відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 , а провадження в даній справі слід зупинити до набрання законної сили судового рішення по справі №523/11205/18, тому що результат розгляду такої справи може змінити розмір часток, що належить позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 в спірній квартирі, з огляду на наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Приморська державна нотаріальна контора про встановлення факту ухилення спадкоємця від утримання, догляду, лікування та поховання спадкодавця, усунення від права на спадкування, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права на частку у спадковому майні, зобов`язання видачі свідоцтва про право на спадщину (справа №523/11205/18).
Також встановлено, що ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року, судовий розгляд на теперішній час триває.
Однією із позовних вимог ОСОБА_3 в цивільній справі №523/11205/18 є усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування свідоцтва про право на спадщину виданого на ім`я відповідача.
Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15.11.2017 державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., спадкоємцями майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_2 (2/3 частки у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині від якої відмовився син спадкодавця – ОСОБА_5 ) та чоловік ОСОБА_3 (1/3 частка у спадщині). Спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 .
Тому, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в цивільній справі №523/11205/18, частка ОСОБА_2 у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 , може лише зменшитись до 1/3 частки, а як вже встановлювалось апеляційним судом ОСОБА_2 має законе право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, в тому числі вселення його в спірну квартиру, незалежно від розміру його частини у спільній частковій власності.
Зібрані в даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, та відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи до прийняття рішення в цивільній справі №523/11205/18, між справами, відсутній тісний матеріально-правовий зв`язок.
Отже, доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 30 листопада 2022 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                   М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік