У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
19 вересня 2022 року                                                                      
м. Київ
 
справа №451/412/16-к
провадження № 51-2436ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року,
 
встановив:
 
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2002 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 рокуапеляційну скаргу захисника  ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року -  без зміни.
Засуджений  ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до статті 459 КПКУкраїни судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Згідно з пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Як вбачається з копії ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року, місцевий суд проаналізувавши доводи, зазначені у заяві засудженого, дослідивши матеріали провадження, дав доводам засудженого належну оцінку та дійшов висновку про те, що нововиявлених обставин, передбачених ст. 459 КПК України, у заяві не наведено. При цьому місцевий суд навів достатні мотиви на обґрунтування прийнятого рішення про залишення заяви засудженого без задоволення.
Під час розгляду апеляційної скарги захисника  ОСОБА_5 на вказане судове рішення, суд апеляційної інстанції перевірив усі посилання й доводи захисника, наведені в її апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни ухвали місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, апеляційний суд встановив, що вироком Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2002 року ОСОБА_4 було визнано винним та засуджено за ст. 257, ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187, п.п.6,12 ч. 2 ст. 115 , ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є особистою власністю засудженого.
Даний вирок оскаржувався засудженим у касаційному порядку та ухвалою Верховного суду України від 27 травня 2003 року вирок Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2002 року стосовно ОСОБА_4 в частині засудження за ст. 257 КК України було скасовано і справу в цій частині на підставі ч. 2 ст. 6 КПК України закрито за відсутністю складу злочину. В іншій частині вирок було залишено без зміни.
22 березня 2016 року засуджений звернувся до Залізничного районного суду 
м. Львова із заявою про перегляд вироку Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2002 року за нововиявленими обставинами.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, в якості нововиявлених обставин засуджений посилається на обставини, які були предметом дослідження та оцінки, відповідно до вироку Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 
2002 року, а саме те, що експертизи, які покладені в основу вироку є такими, що проведені не в повному обсязі та ґрунтуються на припущеннях, а тому їх висновки є хибними, тобто ОСОБА_4 покликається на недоліки досудового слідства.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що обставини, на які покликаються засуджений та його захисник у заявах, не є нововиявленими обставинами в розумінні вимог ст. 459 КПК України, та такі слід розцінювати як суб`єктивне ставлення засудженого до рішення суду. З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
З огляду на викладене, істотних порушень вимог процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2002 року, Суд не вбачає.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3