Постанова                                     
Іменем України                             
14 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 295/190/20
провадження № 61-15467св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя -доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М., та касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2021 року, у складі судді Чішман Л. М., додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року у цьому ж складі, та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання прав на спадкування за законом та усунення особи від права на спадкування.
Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що з січня 2004 року він разом з ОСОБА_5 проживав у квартирі АДРЕСА_1 , були у близьких стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, створений від спільної праці, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та жінка, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, відвідували родичів та друзів тощо. 
Позивач вказував, що він та ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004 року до 05 березня 2019 року у зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували. 
Починаючи з 2009 року ОСОБА_5 хворіла та неодноразово проходила лікування в нейрохірургічному відділені Житомирської обласної клінічної лікарні. У 2014 році ОСОБА_5 було діагностовано онкологічне захворювання. Призначене їй лікування було платним, тому воно оплачувалось за кошти спільного бюджету. Починаючи з 2014 року до 2018 року включно, ОСОБА_5 в його супроводі та за його кошти проходила лікування двічі на рік у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Боржава» та Санаторій «Куяльник». На початку лікування придбання медичних препаратів здійснювалося за зароблені спільно кошти, а в подальшому він був змушений позичати кошти. 25 лютого 2019 року позивачеві було надано згоду на догляд за хворою ОСОБА_5 та зберігання наркотичних, психотропних речовин та/або прекурсорів наркотичних засобів. На підставі чого, позивач вважав, що протягом останніх п`яти років життя ОСОБА_5 , вони не лише проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а й протягом тривалого часу позивач опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу ОСОБА_5 , яка через свою хворобу була у безпорадному стані.
Також позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, її похованням займався виключно він, оскільки у неї були лише батьки, які є особами похилого віку і самі потребують догляду. Рідна донька ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , з моменту виявлення тяжкої хвороби у матері і до моменту її смерті не брала участі у догляді за матір`ю, не надавала будь-якої допомоги у лікуванні та утриманні спадкодавця, як фінансової, так і моральної, не була присутня на похоронах матері. 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне їй майно. 26 грудня 2019 року постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н. В. № 383/02-31 відмовлено ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 на спадкове майно. 
З урахуванням наведеного, позивач просив встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004 року до 05 березня 2019 року; визнати за ним як спадкоємцем четвертої черги за законом право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5 разом зі спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 . 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2021 року (у складі судді Чішман Л. М.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року до 05 березня 2019 року.
Визнано за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд, оцінивши встановлені обставини за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 05 березня 2019 року, вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. 
Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 768,40 грн з кожного.
Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі по 2 666,65 грн з кожного.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні підстави для розподілу судових витрат, заявлених позивачем. 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимоги про визнання за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 права на спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року змінено, зменшено розмір стягнутого судового збору з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 768,40 грн до 384,20 грн з кожного, витрат на правничу допомогу - з 2 666,65 грн до 1 333,33 грн з кожного.
В решті додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю із ОСОБА_5 у період із 01 січня 2004 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується належними і допустимими доказами, а тому є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 . Цей факт міг бути встановлений судом першої інстанції, оскільки у вказаний період ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не перебували в інших зареєстрованих шлюбах.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, та відмовляючи у цій частині у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд врахував усталену практику Верховного Суду, висловлену у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 01 червня 2020 року в справі № 431/5445/19 (провадження
№ 61-6789св20), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 552/8452/17 (провадження № 61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження
№ 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 19 квітня 2021 року у справі № 234/7861/18 (провадження № 61-1578св20), від 22 квітня 2021 у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21) та зазначив, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Тобто для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Проте позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є його процесуальним обов`язком у силу статті 12, 81 ЦПК України.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про усунення від права на спадкування, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_3 була обізнана про стан матері, усвідомлювала свій обов`язок щодо її утримання, надання допомоги, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій, умисно ухилялась від надання допомоги спадкодавцю, так само як і не доведено про перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреби спадкодавця в допомозі від ОСОБА_3 . 
Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 152,60 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Додаткова постанова мотивована тим, що за подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 понесла судові витрати, які підлягають стягненню з позивача. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19) щодо роз`яснення безпорадного стану спадкодавця.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції всупереч наявності беззаперечних доказів зробив незаконний, упереджений та необґрунтований висновок про те, що у нього не виникло права на зміну черговості спадкування, яка передбачена частиною другою статті 1259 ЦК України. Під час розгляду справи ані відповідачі, ані їхні представники, ні інші особи у справі не спростували належними доказами його вимоги та його право на спадкове майно.
У касаційній скарзі  ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 364/909/16-ц (провадження № 61-11453св18). Заявник у касаційній скарзі зазначала, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_4 вбачається, що встановлення факту його проживання однією сім`єю з її матір`ю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу необхідно йому для отримання права на спадкування зі зміною черговості. Проте суди не звернули належної уваги на те, що встановлення такого факту не породжує для позивача юридичних наслідків.
У касаційній скарзі заявник ОСОБА_3 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про встановлення факту перебування позивача та її матері ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, оскільки обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт постійного спільного проживання, ведення спільного господарства, доведеність здійснення спільних витрат, придбання майна для спільного користування, спільної участі у витратах в утриманні спільного житла, його ремонт. Крім фотографій та доказів спільного відпочинку позивач жодних належних доказів суду не надав, не довів здійснення її матір`ю ОСОБА_5 спільних витрат в утриманні житла, проведенні ремонту цього житла. Заявник ОСОБА_3 вказує на те, що її мати ОСОБА_5 не бажала за життя укладати шлюб із позивачем, заповіту на нього також не складала. 
Заявник ОСОБА_3 у касаційній скарзі зазначає, що спірна квартира, на частину якої претендує позивач придбана за кошти, отримані після смерті її батька як військовослужбовця. А також вказує на те, що до складу спадкового майна також входить квартира, де вона проживає та їй належить 1/3 частки цієї квартири.
У касаційній скарзі заявник ОСОБА_3 наводить також аргументи щодо відсутності у позивача права на зміну черговості одержання права на спадкування, зокрема, не визнає його претензій на спадкове майно і заперечує щодо надання йому права на спадкування разом із нею та її бабусею як спадкоємцями першої черги. 
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пилипчук П. П., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду - без змін. Також просить задовольнити свою касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пилипчук П. П., мотивований переважно доводами, викладеними ним у касаційній скарзі. Водночас, у цьому відзиві заявник звертає увагу на те, що ОСОБА_3 у касаційній скарзі, поміж іншого, просить стягнути на свою користь з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, не обґрунтувавши правомірність своєї вимоги та не надавши іншій стороні, учаснику цивільної справи, докази на підтвердження понесених нею витрат.
Інший учасник судового процесу не скористалась правом подати відзив на касаційні скарги, заперечень щодо їхніх вимог і змісту до суду не направила.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга ОСОБА_1 подана до Верховного Суду у вересні 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 .
Касаційна скарга ОСОБА_3 подана до Верховного Суду у листопаді 2021 року.
Ухвалами Верховного Суду від 18 січня 2022 року та від 22 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року справу призначено до розгляду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що за твердженням ОСОБА_4 , він та ОСОБА_5 проживали з 2001 року у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу. На підтвердження чого позивачем надано фотокартки їхнього спільного відпочинку у 2001, 2006, 2013 роках. 
Також встановлено, що ОСОБА_5 проходила довготривале лікування у зв`язку з виявленим онкологічним захворюванням. 
Відповідно до довідки із амбулаторної карти № 14454, ОСОБА_5 перебувала у Житомирському обласному онкологічному диспансері на обліку з 25 січня 2016 року, хворіє з 1998 року, оперована в ТМО в 2009, 2010, 2011, 2012, 2014, 2015 роках; у 2015 році отримала п/о курс променевої терапії на лінійному прискорювачі м. Рівне, з 2017 року проведено оперативне лікування. 
Згідно з відповіддю ТОВ «Санаторій «Боржава» від 20 січня 2021 року № 2, у 2016 році послуги санаторію було надано ОСОБА_5 , 1959 року народження та ОСОБА_1 , 1954 року народження, які перебували в санаторії з 04 липня 2016 року до 22 липня 2016 року, проживали в одному номері, ОСОБА_1 було сплачено санаторію 5 700,00 грн. 
Зі змісту довідки Міжрайонної спеціальної онкологічної МСЕК Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи від 13 лютого 2018 року серії 12 ААБ № 027334, ОСОБА_5 встановлено першу групу інвалідності безтерміново, та вказано, що вона потребує постійної сторонньої допомоги.
25 лютого 2019 року ОСОБА_1 надано дозвіл головним лікарем Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради на здійснення догляду, отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря для хворого ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради від 05 березня 2019 року, причиною смерті ОСОБА_5 стала інтоксикація та злоякісне новоутворення шкіри голови, лікарем зазначено, що приблизний час між захворюванням і смертю становить 5 років. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_5 , вжито заходів для організації її поховання, відповідно до договору №1-12710 на організацію та проведення поховання, договору від 05 березня 2019 року
№1-1508. 
На підставі договору купівлі-продажу, 24 лютого 2000 року ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
06 червня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Пріми Н. В. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 , 22 серпня 2019 року заяву про прийняття спадщини подала мати спадкодавця - ОСОБА_2 
24 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Пріми Н. В. із заявою про видачу йому як спадкоємцю четвертої черги свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 , з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах з 2001 року та до дня її смерті. Спадщина складається з квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Пріми Н. В. від 26 грудня 2019 року № 383/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців чи рішенням суду, а тому вчинення нотаріальної дії суперечитиме законодавству України. 
За життя ОСОБА_5 не складала заповіту. 

 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню, з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
До відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19).
Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Схожі висновки наведені Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17 (провадження № 61-48393св18).
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, виходили з того, що ОСОБА_5 не перебувала у безпорадному стані. Суди взяли до уваги пояснення позивача, що безпорадний стан спадкодавця виражався у тому, що вона мала І групу інвалідності та померла від тяжкої хвороби внаслідок злоякісного утворення, оскільки майже до останніх днів ОСОБА_5 працювала, сама облаштовувала своє життя. 
Судами, з урахуванням пояснень свідків, не встановлено, що спадкодавець потребувала сторонньої допомоги доньки чи знаходилась в безпорадному стані, потребувала матеріальної допомоги, вимагала допомоги від відповідача ОСОБА_3 . 
Також апеляційним судом враховано, що надання позивачеві 25 лютого 2019 року дозволу на отримання наркотичних засобів та психотропних речовин для хворої ОСОБА_5 може свідчити про її вкрай тяжкий стан здоров`я та безпорадність, проте цей період (до 05 березня 2019 року) не може розцінюватись як тривалий, що вимагається законодавцем.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 права на спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які б давали йому право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування.
Висновки судів у цій справі не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 570/2132/15-ц (провадження № 61-2857св18).
Враховуючи викладене, позивачем не доведено права на зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), які своєчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини. 
З огляду на те, що встановлення позивачеві факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу необхідно йому як наслідок лише для отримання права на спадщину за законом разом із спадкоємцями першої черги та самостійно не породжує юридичних наслідків, тому факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, в цій конкретній справі, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивача.
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню із ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. 
Вирішуючи питання про відшкодування позивачем відповідачеві ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд, врахувавши обґрунтованість та пропорційність розміру таких витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь ОСОБА_6 витрати на правничу правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19) є безпідставними, оскільки апеляційний суд в судовому рішенні врахував саме ці правові висновки у сукупності з іншими.
Заявлені позивачем вимоги до усіх відповідачів нерозривно пов`язані між собою, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 . Отже, незважаючи на звернення лише відповідача ОСОБА_3 з касаційною скаргою до Верховного Суду, перегляду підлягають оскаржені судові рішення в цілому і до іншого відповідача, адже ці вимоги не можуть бути вирішенні окремо.
Зважаючи на те, що постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду в цій частині - залишенню без змін. З огляду на це постанова апеляційного суду в частині вирішення питання про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат за надання професійної правничої допомоги також підлягає залишенню без змін.
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про усунення особи від права на спадкування у касаційному порядку не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування та в частині відшкодування витрат на правничу допомогу прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судове рішення апеляційного суду в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Також з огляду на відсутність доводів у касаційних скаргах щодо оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду про усунення особи від права на спадкування судові рішення в цій частині залишаються непереглянутими.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Ураховуючи те, що у справі в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи в цій частині встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. 
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. 
Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. 
У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. 
Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю підлягають скасуванню, то додаткове рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про стягнення судового збору та додаткова постанова апеляційного суду, якою також вирішено питання про стягнення судового збору, підлягають скасуванню.
Розподіл судових витрат (судового збору та витрат на професійну правничу допомогу)
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 768,40 грн з кожного.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року змінено, зменшено розмір стягнутого судового збору з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 768,40 грн до 384,20 грн з кожного, витрат на правничу допомогу - з 2 666,65 грн до 1 333,33 грн з кожного.
Отже, за результатами апеляційного перегляду судових рішень, постановою Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2021 року скасовано в частині однієї позовної вимоги (в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування), в частині двох позовних вимог (про встановлення факту проживання однією сім`єю та усунення особи від права на спадкування) залишене без змін. Додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року змінено та зменшено розмір судового збору, що підлягав стягненню з відповідачів на користь позивача (відповідно до задоволеної однієї вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю). Додатковою постановою апеляційного суду стягнуто з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.
Враховуючи те, що постановою апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, яке залишається судом касаційної інстанції в цій частині без змін, позивачеві відмовлено, а також те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю підлягає скасуванню судом касаційної інстанції з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір, сплачений відповідачем ОСОБА_3 за перегляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 2 305,20 грн підлягає стягненню з позивача у повному обсязі.
З огляду на задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 щодо скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, судовий збір у розмірі 1 536,00 грн, сплачений ОСОБА_3 за перегляд справи в суді касаційної інстанції, підлягає стягненню з ОСОБА_4 .
Крім того, ОСОБА_3 у касаційній скарзі просила відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції. 
Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 у справі № 295/190/20 була адвокат Левчук Т. В., яка діяла у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій на підставі ордеру серії ЖТ № 26500 (а.с. 124, 150, т. 1), угоди про надання правничої допомоги на стадії апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції та в Житомирському апеляційному суді від 09 квітня 2021 року (а.с. 65, т. 2) та угоди про надання правничої допомоги на стадії касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови Житомирського апеляційного суді від 19 жовтня 2021 року.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За приписами пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 в суді касаційної інстанції, врахувавши доводи ОСОБА_4 , викладені у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 , Верховний Суд доходить висновку, що у стягненні таких витрат слід відмовити.
Відповідно до умов угоди про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 уповноважила адвоката Левчук Т. В. ознайомитись із матеріалами справи № 295/190/20 у Богунському районному суді м. Житомира, скласти касаційну скаргу та в разі потреби інші процесуальні документи у цій справі, та здійснювати її представництво у суді касаційної інстанції. За надання правничої допомоги у справі № 295/190/20 на стадії касаційного оскарження за погодження сторонами обумовлено гонорар в розмірі 10 000,00 грн. Оплата обумовленого гонорару здійснюється в день укладення угоди про надання правничої допомоги у справі № 295/190/20. 
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 разом із угодою, укладеною з адвокатом Левчук Т. В. про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2021 року подала до Верховного Суду акт виконаних робіт від 25 жовтня 2021 року про надання правничої допомоги ОСОБА_3 на стадії касаційного оскарження. Зі змісту акта виконаних робіт від 25 жовтня 2021 року вбачається, що фактично ОСОБА_3 правнича допомога була надана із написання касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції. А також вказано, що правнича допомога була надана належним чином в повному обсязі. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
З огляду на те, що заявником ОСОБА_3 не надано детального опису робіт (наданих послуг), не вказано часу, який витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, докази фактично понесених витрат не є підтвердженими, отже відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених заявником у суді касаційної інстанції. 
Керуючись статтями 137, 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2021 року, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовити.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 305,20 грн (дві тисячі триста п`ять гривень) на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 1 536,00 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень) на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
В задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк