КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/19152/21                                                             Головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження № 22-ц/824/3103/2022                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
6 жовтня 2022 року                                                                      м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 рокуу справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» до головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 про захист особистого немайнового права на недоторканість ділової репутації та спростування недостовірної інформації,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» (далі - ТОВ «Глобалмані») в особі представника - адвоката Лайтаренка О.В.звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 як головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» з позовом про захист особистого немайнового права на недоторканість ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
На обґрунтування позову зазначено, що за результатами проведеного моніторингу доступних у мережі Інтернет інформаційних ресурсів, ТОВ «Глобалмані» встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 Інтернет - порталом «Цензор.Нет» розміщено публікацію (статтю) під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Зі змісту вказаної публікації вбачається, що у ній ТОВ «Глобалмані» (Globalmoney, платіжна система GlobalMoney) пов`язують з оточенням ОСОБА_8 , з главою Північного міжобласного територіального відділення АМКУ ОСОБА_3, який нібито лобіює (захищає) інтереси позивача, окрім того, останній фактично звинувачується у фінансуванні тероризму, у співпраці з російськими банками, а також у здійсненні діяльності на територіях Росії та ОРДЛО.
Позивач вважає, що особою, яка розповсюдила у мережі Інтернет на веб-сайті «    ІНФОРМАЦІЯ_3 » спірну публікацію є ОСОБА_1 , а оскільки поширена ним стаття не містить повної та достовірної інформації про її автора, то належним відповідачем за даним позовом є саме ОСОБА_1 як головний редактор Інтернет - порталу «Цензор.Нет».
В поширеній відповідачем на Інтернет - порталі «Цензор.Нет» публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1» йде мова про те, що GlobalMoney активно працює на територіях Росії та ОРДЛО, мережі терміналів GlobalMoney функціонують на територіях так званих «ЛНР» та «ДНР», платіжна система GlobalMoney задіяна в схемах переказу готівки з окупованих територій в Україну, про існування спільних проектів платіжної системи GlobalMoney з російським банком ВТБ та «сірі» схеми по відмиванню готівки, зокрема з електронних гаманців на не підконтрольних територіях.
Така інформація стосовно ТОВ «Глобалмані» в мережі Інтернет доступна необмеженому колу осіб, не є оціночними судженнями а містить конкретні фактичні дані щодо ТОВ «Глобалмані», які не відповідають дійсності, є неправдивими та такими, що завдають шкоди діловій репутації позивача. У свою чергу ТОВ «Глобалмані», будучи підприємством, яке у повній мірі підтримує незалежність та територіальну цілісність України, здійснює свою діяльність виключно у відповідності до норм діючого законодавства України, а також положеннями міжнародних актів, згода на обов`язковість надана ВРУ. Позивач не співпрацює із забороненими на території України російськими банками та/або фінансовими установами.
При цьому, викладена у спірній публікації інформація щодо функціонування на територіях «ЛНР» та «ДНР» мережі терміналів платіжної системи GlobalMoney, за допомогою якої здійснюється переказ готівки з окупованих територій в Україну, є цілком неправдивою та не підтверджена жодними достовірними доказами, які б вказували на здійснення позивачем своєї господарської діяльності не непідконтрольній території України. Також неправдивою та такою що непідтверджена жодними доказами є інформацію про існування спільних проектів платіжної системи GlobalMoney з російським банком «ВТБ» та «сірих» схем по відмиванню готівки зокрема з електронних гаманців на не підконтрольних територіях. ТОВ «Глобалмані» не є фігурантом будь якого кримінального провадження і жодній посадовій особі підприємства не повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення.
За таких обставин будь-які твердження з боку третіх осіб з приводу звинувачення ТОВ «Глобалмані», зокрема, у фінансуванні тероризму та/або вчинення інших кримінальних правопорушень без наявного підтвердження з боку держави (яке, серед іншого, може бути виражене у формі обвинувального вироку суду) є безпідставним. Інші міркування викладені в оспорюваній публікації щодо зв`язків з оточенням ОСОБА_8 , з главою Північного міжобласного територіального відділення АМКУ ОСОБА_3 , який нібито лобіює (захищає) інтереси ТОВ «Глобалмані», підконтрольності підприємства олігархам з оточення ОСОБА_8 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 також є безпідставними та такими, що не підтверджені жодними фактичними даними.
З огляду на викладене поширена відповідачем у спірній публікації недостовірна інформація щодо діяльності позивача у стверджувальній формі завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки викликає негативну оцінку у користувачів Інтернет - порталу «Цензор.Нет» про господарську діяльність позивача, створює у суспільства переконання у протиправності дій позивача та причетності останнього до злочинної діяльності, наслідком чого є зниження престижу позивача та формування у суспільства негативного ставлення до діяльності ТОВ «Глобалмані» та платіжної системи GlobalMoney. Все це може негативно вплинути на результати господарської діяльності ТОВ «Глобалмані», що в наслідку призведе до завдання позивачу значних збитків.
Посилаючись на вищенаведене, позивач просив суд: 
визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації ТОВ «Глобалмані», інформацію, яка поширена головним редактором Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 на зазначеному Інтернет - порталі у мережі Інтернет у публікації (статті) від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1»;
зобов`язати головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 не пізніше наступного дня після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі спростувати недостовірну інформацію про ТОВ «Глобалмані», поширену на Інтернет - порталі «Цензор.Нет» у мережі Інтернет у публікації (статті) від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», шляхом розміщення в мережі Інтернет, а саме: на головній сторінці Інтернет - порталу «Цензор.Нет» повного тексту судового рішення у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів доступу тощо, під заголовком: «Спростування як недостовірної інформації щодо ТОВ «Глобалмані» (GlobalMoney), висвітленої (поширеної) на Інтернет - порталі «Цензор.Нет» ІНФОРМАЦІЯ_2», який (заголовок) має бути виконаний таким же самим шрифтом, як назва вищевказаних публікацій (статей).
зобов`язати головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 не пізніше наступного дня після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі видалити публікацію (статтю) від ІНФОРМАЦІЯ_2, поширену на Інтернет - порталі « Цензор.Нет » у мережі Інтернет, під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1»;
стягнути з головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 на користь ТОВ «Глобалмані» понесені останнім судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, викладена відповідачем, є вираженням суб`єктивної думки, тобто є не твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. За таких обставин та з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, місцевий суд вважав, що поширена відносно позивача вищевикладена інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, а позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Лайтаренка О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що юридична особа так само як і фізична особа, у разі поширення інформації, зобов`язана переконатися в її достовірності, за виключенням випадків, коли така інформація отримана з офіційних джерел та міститься посилання на таке джерело, однак у спірній публікації (статті), поширеній відповідачем на Інтернет - порталі «Цензор.Нет», відсутні будь-які посилання на офіційніджерела, з яких отримано інформацію. За таких обставин відповідач, поширюючи спірну публікацію у мережі Інтернет під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1» зобов`язаний був перевірити інформацію, яка міститься у вказаній статті на її достовірність. Разом з тим, як вбачається зі змісту спірної публікації (статті), така взагалі не містить жодних посилань на докази, які б підтверджували достовірність викладеної в ній інформації. Загальні посилання на засоби масової інформації, інші сторонні ресурси, без наявності належних доказів, не змінює змісту поширеної відповідачем інформації, яка відповідності до наведених у позовній заяві доводів (заперечень) позивача беззаперечно є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності. Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19 та від 21 липня 2021 року у справі № 757/47312/15-ц, слід дійти однозначного висновку, що посилання відповідача у тексті оскаржуваної публікації (статті) на джерела отримання такої недостовірної інформації, які не є офіційними, не може бути правовою підставою для звільнення його від зобов`язання спростувати таку недостовірну інформацію. При цьому, з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини, позивач з впевненістю стверджує, що висловлювання, які знайшли відображення в спірній публікації, не є оціночним судженням, оскільки такі висловлювання стосуються конкретних фактів, а саме: Globalmoney активно працює на територіях Росії та ОРДЛО; мережі терміналів Globalmoney функціонують на території так званих «ЛНР» та «ДНР»; платіжна система Globalmoney задіяна в схемах переказів готівки з окупованих територій в Україну; існування спільних проектів платіжної системи Globalmoney з російським банком ВТБ та «сірі» схеми по відмивання готівки, зокрема з електронних гаманців на не підконтрольних територіях; власники та керівництво Globalmoney пов`язано з оточенням ОСОБА_8 ; а також конкретної юридичної особи - ТОВ «Глобалмані», є точними, чіткими та мають стверджувальний характер і такі факти можливо перевірити на істинність, спростувати або підтвердити конкретними доказами. Тобто, поширена відповідачем у спірній публікації (статті) недостовірна інформація щодо позивача, яка викладена у стверджувальній формі, завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки викликає негативну оцінку у відвідувачів Інтернет - порталу «Цензор.Нет»про господарську діяльність позивача, створює у суспільства переконання у протиправності дій позивача та причетності останнього до протиправної діяльності, наслідком чого є зниження престижу позивача та формування у суспільства, діючих та потенційних клієнтів негативного ставлення до діяльності ТОВ «Глобалмані» та його електронної платіжної системи GlobalMoney. Окрім того, поширення відповідачем інформації про нібито співпрацю ТОВ «Глобалмані» з російським банком ВТБ; здійснення діяльності на територіях Росії та ОРДЛО; функціонування мережі терміналів Globalmoney на території така званих «ЛНР» та «ДНР»; існування «сірих» схем по відмиванню готівки з електронних гаманців на непідконтрольних територіях України, а також про нібито пов`язаність власників та керівників ТОВ «Глобалмані» з оточенням ОСОБА_8 , на тлі конфлікту на Сході України, завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки спрямована на створення негативної соціальної оцінки позивача в очах оточуючих. У суспільстві існує стійке розуміння того, що будь-який зв`язок з країною-агресором суперечить загальноприйнятим уявленням про добро і зло, що узгоджується висновками, які містяться в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19-ц. Таким чином, на переконання позивача, право на недоторканість його ділової репутації є порушеним саме внаслідок поширення відповідачем на Інтернет - порталі «Цензор.Нет»у мережі Інтернет спірної публікації (статті) під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка містить недостовірну інформацію, тобто таку, яка не відповідає дійсності. Зважаючи на постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 757/47312/15-ц, а також той факт, що у даній справі відповідачем не доведено, що поширена ним у спірній публікації (статті) інформація є достовірною, то визнанню недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації ТОВ «Глобалмані» підлягає вся інформація, яка поширена головним редактором Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 на Інтернет - порталі «Цензор.Нет» у мережі Інтернет в публікації (статті) від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції установив, що у мережі Інтернет на веб-сайті «Цензор.Нет»міститься публікація від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Зі змісту вказаної публікації вбачається, що у ній ТОВ «Глобалмані» (Globalmoney, платіжна система GlobalMoney) пов`язують з оточенням ОСОБА_8 , з главою Північного міжобласного територіального відділення АМКУ ОСОБА_3, який нібито лобіює (захищає) інтереси позивача, а крім того, останній фактично звинувачується у фінансуванні тероризму, у співпраці з російськими банками, а також у здійсненні діяльності на територіях Росії та ОРДЛО. 
Також в поширеній на веб-ресурсі «Цензор.Нет» публікаціїв йде мова про те, що GlobalMoney активно працює на територіях Росії та ОРДЛО, мережі терміналів GlobalMoney функціонують на територіях так званих «ЛНР» та «ДНР», платіжна система GlobalMoney задіяна в схемах переказу готівки з окупованих територій в Україну, про існування спільних проектів платіжної системи GlobalMoney з російським банком ВТБ та «сірі» схеми по відмиванню готівки, зокрема з електронних гаманців на не підконтрольних територіях.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Відповідно до статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Звертаючись в суд із вказаним позовом, позивачем пред`явлено вимоги до головного редактора Інтернет - порталу «Цензор.Нет» ОСОБА_1 з посиланням на те, що поширена останнім інформація має негативний зміст, не відповідає дійсності та є недостовірною, чим порушуються особисті немайнові права юридичної особи на недоторканність ділової репутації.
Так, у відповідних положеннях Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32). У свою чергу кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (стаття 34).
Відповідно до частини першої статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.
За змістом статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) міститься висновок про те, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».
Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.
Положеннями стаття 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
За практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підстав: закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.
Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
З наведеного слідує, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. 
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободі вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (INSTYTUT EKONOMICHNYKH REFORM, TOV v. UKRAINE, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 02 червня 2016 року).
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 753/21759/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 5 червня 2019 року у справі № 758/6022/14-ц ).
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Паеффген проти Німеччини (PAEFFGEN GMBH v. Germany, № 25379/04, 21688/05, 21722/05, 21770/05, ECHR 2007)», вказав на те, що власник доменного імені вправі самостійно визначати способи його використання (розмістити рекламу, сайт про послуги і товари, зробити доступ платним або безкоштовним, здавати доменне ім`я в оренду, продати його). Тому виключне право на використання доменного імені має економічну цінність, а відповідно є правом власності в змісті статті першої Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Отже, наявність лише самої публікації на Інтернет - порталі «Цензор.Нет» «ІНФОРМАЦІЯ_1»,яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, не може вважатися такою, оскільки інформація викладена відповідачем є вираженням суб`єктивної думки, тобто є не твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.
Суд першої інстанції правильно вказав, що поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.
За таких обставин та з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що поширена відносно позивача вищевикладена інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.
Натомість позивачем не було доведено належними доказами, що поширена про нього інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням, не надано доказів, що оспорювана інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Тобто, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
Засоби масової інформації висвітлюючи події, що мають значний суспільний інтерес і стосуються прав і обов`язків широкого кола громадян, зокрема, щодо безпечності навколишнього природного середовища, життя і здоров`я людей, можуть не тільки висвітлювати обставини певної події, але й виражати допустиму критику осіб, які в силу закону, компетенції, обов`язків або повноважень можуть впливати на забезпечення дотримання прав громадян та усунути негативні наслідки тої чи іншої події.
Колегія суддів констатує, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано зазначив про те, що судження, висловлені відповідачем з приводу позивача не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, та є недоведеним факт завдання шкоди позивачу внаслідок розповсюдження інформації відповідачем як головним редактором Інтернет - порталу «Цензор.Нет» та причинно-наслідковий зв`язок між розповсюдженням цієї інформації та завданням йому негативних наслідків, які дискредитують його.
З огляду на положення, висловлені в цій постанові, доводи позивача про поширення відповідачем недостовірної, на його думку, інформації, і що викладена на Інтернет - порталі інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, є безпідставними.
Позивач не довів, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих думок відповідача з приводу діяльності позивача.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірна публікація (стаття) стосовно позивача є оціночним судженням автора, а тому відсутні правові підстави для застосування положень статті 277 ЦК України.
При цьому, оціночні судження не було висловлено відповідачем в брутальній, принизливій чи непристойній формі, тому відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію» вони не підлягають спростуванню.
Як свідчать матеріали справи, позивач не був позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд щодо опублікованої статті з метою обґрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку.
З урахуванням вищенаведеного, районний суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про недоведеність підстав для втручання у право відповідача на поширення власних суджень.
Установивши, що відповідачем були поширені оціночні судження з урахуванням використання інших джерел інформації та стилістики поширеної відповідачем інформації у вигляді гіперболічних забарвлених висловлювань, без посилань на конкретні факти, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, врахувавши при цьому неможливість доведення правдивості оціночних суджень, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у пункті 46 рішення у справі LINGENS V. AUSTRIA (08 JULY, Серія А, № 103), де зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотримання балансу між необхідністю втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів на відносини, які склались в державі, та захистом особистих немайнових благ позивача, які охороняються цивільним законодавством. Поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів та права на самореалізації кожної окремої особи.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні представником позивача спірних правовідносин, положеньчинного законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

С.І. Савченко