ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5500/22 Справа № 205/8396/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Лаченкової О.В., Куценко Т.Р.
секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:
позивач – перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,
відповідач –    ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету: товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс-Клуб», комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро, апеляційну скаргу   ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року, яке постановлене суддею Остапенко Н.Г. у м.Дніпрі, повний текст рішення суду складений 26 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс-Клуб», Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна,-
В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2017 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету: товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс-Клуб» (далі – ТОВ «Ренессанс-Клуб»), комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району (далі — КВ ЖРЕП Ленінського району) про витребування майна та просив суд витребувати від
 ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 162, розташоване за адресою: вул. Юрія Кондратюка (Комунарівська), 10, м. Дніпро (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 86841212101).
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлений факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств, у тому числі нежитлового приміщення № 162, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нежитлове приміщення перебувало на балансі КВ ЖРЕП Ленінського району.
       На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року №16/9, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема КВ ЖРЕП Ленінського району передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».
       07 липня 2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство КВ ЖРЕП Ленінського району.
       20 липня 2012 року постановою господарського суду Дніпропетровської області КВ ЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом.
       Ліквідатором КВ ЖРЕП Ленінського району призначено арбітражного керуючого Барановського О. М., який всупереч нормам чинного законодавства та рішенню Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення № 162, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , включив до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому зазначене нерухоме майно було реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу вказаного нежитлового приміщення, переможцем яких визнано ТОВ «Ренессанс-Клуб».
1        9 липня 2013 року між КВ ЖРЕП Ленінського району та ТОВ «Ренессанс-Клуб» укладено договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення.
       Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року у справі № 38/5005/5752/2012 задоволено скаргу прокурора на дії ліквідатора та визнано неправомірними дії ліквідатора КВ ЖРЕП Ленінського району арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, зокрема нежитлового приміщення № 162, розташованого за адресою:
 АДРЕСА_1 , площею 154,3 кв.м, та продажу з відкритих біржових торгів вказаного нерухомого майна. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1187 від 19 липня 2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_4 та ТОВ «Ренессанс-Клуб».
       За договором купівлі-продажу від 11 серпня 2014 року нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , ТОВ «Ренессанс-Клуб» було відчужено на користь ОСОБА_3 .
       Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року позов прокурора в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено.
       Витребувано від ОСОБА_3 на користь територіальної громади, в особі Дніпровської міської ради, нежитлове приміщення №162, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року скасовано, у задоволені позову прокурора відмовлено. Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року вирішено питання розподілу судових витрат.
       Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2021 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ), посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, що порушило її право на справедливий суд та позбавило можливості використати надані їй процесуальні права, зокрема заявити про застосування позовної давності; суд неправомірно не застосував строк позовної давності, про який заявляла третя особа ТОВ “Ренессанс-Клуб”. Судом першої інстанції не надана оцінка правомірності та добросовісності укладення угоди, за якою ОСОБА_3 набула право власності на нежитлове приміщення №162, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; наявні в матеріалах справи докази беззаперечно доводять наявність волі Дніпропетровської міської ради та КВ ЖРЕП Ленінського району на вибуття спірного майна з їх власності; при вирішенні спору на користь позивача суд першої інстанції формально застосував норми права, що регулюють віндикацію.
       У зв`язку з ухваленням судом першої інстанції заочного рішення у справі, ОСОБА_3 та неналежним повідомленням її про час та місце розгляду справи, просила застосувати строк позовної давності, який на момент звернення позивача до суду сплинув.
       У відзиві на апеляційну скаргу Перший заступник прокурора Дніпропетровської області просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін.
       У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1991 року № 46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», яке доповнено рішенням Дніпропетровської міської ради від 26 вересня 2001 року № 26/23, затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Дніпро.
       На підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів
від 27 листопада 1991 року № 46 та рішення Дніпропетровської міської ради від 26 вересня 2001 року № 26/23 відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 05 червня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення №162, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 86841212101).
       На підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 02 березня
2011 року № 16/9 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради» проведено реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, зокрема, КП ЖРЕП Ленінського району, шляхом передачі з їх балансу на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради окремо розташовані нежитлові будівлі і споруди, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
       Рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року
КВ ЖРЕП Ленінського району належним чином не виконано.
       Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011 задоволено позов Дніпропетровської міської ради до КВ ЖРЕП Ленінського району та зобов`язано відповідача передати шляхом підписання авізо та актів приймання–передачі зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради спірні об`єкти нерухомого майна. Вказане рішення господарського суду Дніпропетровської області набрало законної сили.
       Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011 належним чином виконане не було, об`єкти нерухомого майна не передані КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».
       Рішенням Дніпропетровської міської ради від 28 березня 2012 року № 41/22 «Про затвердження проміжних ліквідаційних балансів юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради» затверджено проміжні ліквідаційні баланси юридичних осіб станом на 01 лютого 2012 року, у тому числі
КВ ЖРЕП Ленінського району.
       Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07 липня
2012 року порушено провадження у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство КВ ЖРЕП Ленінського району.
       Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2012 року у справі № 38/5005/5752/2012 КВ ЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Барановського О. М.
       Арбітражним керуючим Барановським О. М. нежитлове приміщення № 162, що розташоване за адресою: вул. Юрія Кондратюка (Комунарівська), 10, м.Дніпро, було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів, переможцем яких визнано ТОВ «Ренессанс-Клуб».
       За результатом проведених біржових торгів, 19 липня 2013 року між КВ ЖРЕП Ленінського району та ТОВ «Ренессанс-Клуб» укладено договір купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Мудрецькою І. В. за реєстровим № 1187.
       Листом ліквідатора Саричевої Н.В. на ім`я директора Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровській міської ради Величко О. В., який було отримано 12 серпня 2013 року за вх. № 12/3108 повідомлено, що до складу ліквідаційної маси увійшли об`єкти нерухомого майна, перелік яких додано до листа. Вказані об`єкти нерухомого майна, у тому числі спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , були реалізовані при здійсненні ліквідаційної процедури у порядку, встановленому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», для задоволення вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів.
       Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року у справі № 38/5005/5752/2012 скаргу першого заступника прокуратури Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року на дії ліквідатора задоволено. Визнано неправомірними дії ліквідатора КВ ЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради арбітражного керуючого Барановського О. М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, зокрема нежитлового приміщення № 162, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 154,3 кв. м., та продажу з біржових торгів вказаного нерухомого майна. Визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу спірного нерухомого майна. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1187 від 19 липня 2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_4 та ТОВ «Ренессанс-Клуб» з відчуження спірного нерухомого майна, за яким ТОВ «Ренессанс-клуб» відчужило нежитлове приміщення № 162, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 154,3 кв. м на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 11 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. за реєстровим № 3163.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади м.Дніпра поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідача, як добросовісного набувача.
       Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
       За змістом 376 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині  є:  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.        
       В силу ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
       Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.
       Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Частиною першої статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно ч.1 ст 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
       Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
       Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
       Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       З аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
       Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).
       Верховний Суд України у Постанові від 21 листопада 2016 року у справі №1522/25684/12 дійшов висновку, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
       Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин 
       Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 зробила правовий висновок, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
       Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
       Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.
       Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виниклих між сторонами спірних правовідносин, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
       Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.
       Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
       Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Частиною першою статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
       Як вбачається із матеріалів справи, Дніпровська міська рада, як представницький орган територіальної громади м. Дніпра, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади, як власника об`єкта права комунальної власності, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.
       Статтями 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року), передбачено, що у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом. Статтею 26 Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.
       Таким чином,законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.
       Оскільки, як вбачається із матеріалів справи, Дніпровська міська рада не вчиняла дій щодо розпорядження спірним нерухомим майном у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення на сесії міської ради, а договір купівлі-продажу від 19 липня 2013 року, на підставі якого це майно вибуло з її володіння, 18 вересня 2017 року визнано судом недійсним, відчуження майна відбулось поза волею територіальної громади м. Дніпро.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника, тобто територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, без його належного волевиявлення. Тому позовні вимоги про витребування від ОСОБА_5 на користь територіальної громади, в особі Дніпровської міської ради, нежитлового приміщення №162, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надана оцінка правомірності та добросовісності укладення угоди, за якою ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) набула право власності на нежитлове приміщення №162, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на думку колегії суддів не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відчуження майна відбулось поза волею територіальної громади м. Дніпро, в особі Дніпровської міської ради, що є підставою, згідно вимог ст.388 ЦКУ України для витребування майна від добросовісного набувача.
       Доводи апеляційної скарги, що наявні в матеріалах справи докази беззаперечно доводять наявність волі Дніпропетровської міської ради та КВ ЖРЕП Ленінського району на вибуття спірного майна з їх власності; при вирішенні спору на користь позивача суд першої інстанції формально застосував норми права, що регулюють віндикацію, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вище обставин.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не застосував строк позовної давності, про який заявляла третя особа ТОВ “Ренессанс-Клуб” та заява ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) про застосування строку позовної давності, у зв`язку з неналежним повідомленням судом першої інстанції її про час та місце розгляду справи, просила застосувати строк позовної давності, який на момент звернення позивача до суду сплинув, не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
       Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
       Частиною четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
        Згідно аб. 1 ч.3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
       З аналізу зазначених норм права вбачається, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
       Частиною першої статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Велика Палата Верховного Суду у Постановах від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16) дійшла висновку, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів 
       Верховний Суд України у Постанові від 12 липня 2017 року у справі № 369/6601/15-ц, виклав правовий висновок, відповідно до якого положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Отже, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.
       Вирішуючи питання щодо початку перебігу строку позовної давності колегія суддів виходить з того, що доказам щодо дійсного порушення прав Дніпровської міської ради при відчуженні об`єкта нерухомого майна, що перебуває в комунальній власності, є ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року у справі
№ 38/5005/5752/2012 про банкрутство КВ ЖРЕП Ленінського району, якою задоволено скаргу першого заступника прокуратури Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року на дії ліквідатора та визнано неправомірними дії ліквідатора КВ ЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради арбітражного керуючого Барановського О. М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, зокрема нежитлового приміщення № 162, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 154,3 кв. м, та продажу з відкритих біржових торгів вказаного нерухомого майна. Визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року Товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу спірного нерухомого майна. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1187 від 19 липня 2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_4 та ТОВ «Ренессанс-Клуб», з відчуження спірного нерухомого майна.
       Визнаний судом недійсним договір купівлі-продажу за своєю правовою природою, є оспорюваним правочином.
       Верховний Суд у Постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 199/8662/16 дійшов правового висновку що відповідно, правова оцінка недійсності правочину пов`язується саме з відповідними висновками рішення суду про таке, що є правомірним способом захисту цивільного права та інтересу. Саме з набранням таким судовим рішенням (про визнання такого правочину недійсним) законної сили і остаточним вирішення наведеного спору судами пов`язується спростування презумпції правомірності укладеного правочину та презумпції його чинності 
       Таким чином, колегія суддів вважає, що початок перебігу позовної давності пов`язаний з наведеними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою, сформульованою у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року у справі
№ 38/5005/5752/2012 про визнання недійсним договору купівлі-продажу
від 19 липня 2013 року. Тобто, початок перебігу строку позовної давності розпочався 18 вересня 2017 року
       Зважаючи, що з зазначеним позовом позивач звернувся 14 грудня 2017 року, ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом.
       Вирішуючи питання щодо наявності підстав для втручання у право на мирне володіння ОСОБА_2 майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
       Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
       Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
       Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлено справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
       Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлено справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 07 квітня 2020 року, у справі №916/2791/13. 
       При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що не кожне втручання у право мирного володіння майном зумовлює порушення принципу пропорційності. 
       Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, на підставі зібраних доказів колегія суддів вважає, що власник нерухомого майна, в інтересах якого пред`явлено позов, здійснює втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача на мирне володіння майном. Однак, таке втручання власника нерухомого майна через те, що воно вибуло з його володіння поза його волею має легітимну мету, зокрема, витребування майна у законну власність територіальної громади міста.
       Захід із втручання у право відповідача є пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків витребування майна у добросовісного набувача ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника нерухомого майна, яке вибулого з його власності поза його волею та  задоволення позову про витребування нерухомого майна не є  надмірним тягарем, з урахуванням конкретних обставин справи,  з урахуванням права відповідача на підставі статті 390 ЦК України, вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, добросовісний набувач має право на отримання сплачених грошових коштів за придбане майно від винної особи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, апеляційна скарга підлягає часткового задоволенню.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 - задовольнити частково.        
       Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       Позов Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс-Клуб», Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна, задовольнити.
       Витребувати від ОСОБА_5 , ІПН: НОМЕР_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ: 26510514 нежитлове приміщення №162, розташоване за адресою: вул. Юрія Кондратюка (Комунарівська), 10 у м. Дніпро (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-86841212101).
       Стягнути з ОСОБА_5 , ІПН: НОМЕР_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області, МФО 820172, р/р 35217020000291 в ДКСУ в м. Київ, код ЄДРПОУ: 02909938 судовий збір на розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 8 066,04 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, та може біти оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складений 15 вересня 2022 року.

Головуючий: суддя                                                                А.П. Барильська

Судді:                                                                                 О.В. Лаченкова

                                                                                Т.Р. Куценко