ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року	Львів	Справа № 380/12916/21 пров. № А/857/8571/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                         Святецького В.В., 
суддів                                                              Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,
з участю секретаря судового засідання       Петрунів В.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року у справі № 380/12916/21 (головуючий суддя Костецький Н.В., час ухвалення 14:18 год., м. Львів, повний текст рішення складений 28 квітня 2022 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування матеріальної шкоди,-
                          
                                                  В С Т А Н О В И В :

03 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому  просив: а)  визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України з 11.09.2020 є правонаступником прокуратури Закарпатської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати (посадового окладу визначеного, надбавки за вислугу років) за ч. 3 ст. 81 Закону України ,,Про прокуратуру”, за період з жовтня 2016 року по жовтень 2020 року;  
б) зобов`язати відповідача сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1850704,62грн., а саме: - 1345619,83 грн. несплаченого позивачу посадового окладу, розмір якого визначеного на підставі частини 3 статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” за період з жовтня 2016 року по жовтень 2020 року;
- 505084,79 грн. несплаченої позивачу надбавки за вислугу років у розмірі 30 та в подальшому 40 відсотків посадового окладу на підставі частини 7 статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” за період з жовтня 2016 року по жовтень 2020 року.
в) зобов`язати Закарпатську обласну прокуратуру нарахувати та сплатити суму інфляційних втрат у зв`язку з затримкою термінів виплати ОСОБА_1 1850704,62 грн. за період з жовтня 2016 року по жовтень 2020 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованого ч.3 ст.81 Закону України ,,Про прокуратуру”, ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
На думку позивача, починаючи з грудня 2015 року по дату звільнення, заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України, тобто підзаконними нормативними правовими актами, що суперечить нормам Конституції України, Закону України ,,Про прокуратуру” та нормами міжнародного права.
Рішенням від 20 квітня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково. 
Визнав протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 29 жовтня 2020 року відповідно до ст.81 Закону України ,,Про прокуратуру”.
Зобов`язав Закарпатську обласну прокуратуру провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 29 жовтня 2020 року, обрахувавши її відповідно до ст.81 Закону України ,,Про прокуратуру” та виплатити недоотриману частину.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 2000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. 
В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що на час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету міністрів України № 505 від 31.05.2012 з урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету міністрів України № 763 від30.09.2015 та № 1013 від 09.12.2015.
Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 505 щодо умов праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України ,, Про Державний бюджет України на 2015 рік” видатки на реалізацію положень статті 81  Закону України ,,Про прокуратуру” не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Законом України 113-IX від 19.09.2019 ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури”, який набрав чинності з 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни у ст. 81 Закону  № 1697-VII щодо посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур.
Позивач ОСОБА_1 у спірний період з 27.02.2020 по 29.10.2020 займав посаду заступника прокурора Закарпатської області та не був переведений до обласної прокуратури ( початок роботи 11.09.2020), а тому не мав статусу прокурора обласної прокуратури, а тому на нього не поширювались положення норм статті 81  Закону України ,,Про прокуратуру”. 
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.12.1997 року (а.с.28-36), ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України на різних посадах з 08.12.1997 року по 29.10.2020 року у тому числі з 10.10.2016 по 29.10.2020 займав посаду заступника прокурора Закарпатської області. 
Відповідно до наказу Генерального прокурора від 29.10.2020 № 420к ОСОБА_1 звільнений з посади заступника прокурора Закарпатської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України ,,Про прокуратуру” з 29 жовтня 2020 року (а.с.41).
Вважаючи бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо невиплати йому посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України ,,Про прокуратуру” за період з жовтня 2016 року по жовтень 2020 року є протиправною, ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав та інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 було прийнято 26.03.2020, а тому право на отримання заробітної плати у виді належного посадового окладу виникає у працівника прокуратури з 27.03.2020.
З огляду на вищенаведене,  суд дійшов висновку, що з метою належного способу захисту прав позивача необхідно визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури та зобов`язати Закарпатську обласну прокуратуру провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 29 жовтня 2020 року, обрахувавши її відповідно до ст.81 Закону України ,,Про прокуратуру”, виплативши недоотриману частину.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають нормам матеріального права та є помилковими.
Так, частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені  визначаються  Законом України  від 14 жовтня 2014 року № 1697-VIІ ,,Про прокуратуру” (далі - Закон № 1697-VIІ ).
Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VIІ  передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VIІ   заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Відповідно до частини третьої статті 81 Закону № 1697-VIІ    посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України ,,Про оплату праці умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету”, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону №1697-VIІ, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.           Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. 
Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. За правилами статті 89 Закону № 1697-VIІ фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону №1697-VIІ).
Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік” № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті  81 Закону № 1697-VIІ  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. 
Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.
Таким чином, Закон України ,,Про Державний бюджет України” на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік” Конституційним Судом України не приймалися.
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”  із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763 та від 09 грудня 2015 року № 1013.
Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу XIII Закону №1697-VIІ обов`язки не були виконані, а саме не були приведені нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік” видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” не передбачались, відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17 та від 16 січня 2019 року № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року № 809/982/16.
Отже, за пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік”, положення якого, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, відповідачі під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу цілком на законних підставах застосовували постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505.
Між тим, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів  фондів загальнообов`язкового  державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів  фондів загальнообов`язкового  державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення  Конституційним Судом України цього Рішення. 
Таким чином, положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 26.03.2020.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що саме  у період до 26 березня 2020 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України №6-р/2020) положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України  були чинними, а тому відповідач  правомірно застосовував його при виплаті ОСОБА_1 посадового окладу, розмір якого розраховувався відповідно до Постанови №505.  
Законом України № 113-IX від 19.09.2019 ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури”, який набрав чинності з 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни до Закону України ,,Про прокуратуру”  № 1697-VІІ від 14.10.2014 року, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону № 1697-VІІ) , ст. 15 Закону України ,,Про прокуратуру”  визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.
Відповідно до п. 3 розділу ІІ ,,При кінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Вказаним законом також внесені зміни у статті  81 Закону № 1697-VIІ та ч. 3 цієї статті викладена в наступній редакції:
,,Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року”.
Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому КМУ. Такий порядок був викладений саме в постанові Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”  від 31.05.2012 № 505.
Норма пункту 3 Розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.
Таким чином, колегія суддів дійшла переконання, що переведення прокурорів, зокрема, до обласних та окружних прокуратур, обумовлено проходженням ними атестації, а відтак і оплата праці, передбачена статтею 81 Закону № 1697-VIІ, стосується саме працівників обласних та окружних прокуратур, які пройшли атестацію відповідно до приписів Закону №113-ІХ, в той час як оплата праці працівників регіональних та місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, врегульована постановою Кабінету Міністрів України  від 31.05.2012 № 505. Лише після успішного проходження атестації та переведення працівників до обласних та окружних прокуратур, заробітна виплата виплачується у розмірі, визначеному статтею 81 Закону № 1697-VIІ .
Оскільки в період з 27.03.2020 по 29.10.2020 позивач займав посаду заступника прокурора Закарпатської області, наказами Генерального прокурора № 420к та № 421к  від 29.10.2020 (а.с. 41) був звільнений з посади заступника прокурора Закарпатської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України ,,Про прокуратуру”, колегія судді вважає, що  на нього не поширювалося положення норм частини 3 статті  81 Закону № 1697-VIІ  щодо розмірів посадових окладів прокурора обласної прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону № 1697-VIІ , а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою КМУ.          Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 160/1191/20 (адміністративне провадження № К/990/5757/22).          Так, Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2021 року (справа № 640/154/20), від 04 листопада 2021 року (справа № 640/537/20), з-поміж іншого, зазначив про те, що заробітна плата прокурора, який не пройшов успішно атестації, має здійснюватися відповідно до   постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме:   постанови Кабінету Міністрів України від 31травня 2012 року № 505 ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”. За текстом цих судових рішень, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже він туди не переведений. Водночас прирівнювання посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, суперечило б вимогам   Закону № 113-IX.
Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, як випливає з його змісту, ухвалювалося безвідносно до приписів   Закону № 113-ІХ, які вже діяли на той час (зокрема щодо оплати праці працівників органів прокуратури під час ,,перехідного” періоду). Конституційне подання, за яким ухвалено Рішення, зрештою, цього аспекту й не зачіпало, тож зважати треба й на це. Порушені у конституційному поданні питання стосувалися конституційності інших норм іншого   закону   і Рішення, зокрема його мотивувальна частина, це виразно передає.
Зважаючи на правову природу рішень Конституційного Суду України (якими правовий акт чи його окремі положення визнані неконституційними), є підстави погодитися з доводами відповідача про те, що   рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020   не може впливати на застосування положень   Закону № 113-ІХ, надто його Прикінцевих і перехідних положень (абзацу третього пункту 3), які презюмуються конституційними допоки (чи якщо) суд конституційного контролю не встановить протилежне.   
Оскільки позивач у визначеному Законом №113-ІХ порядку не був переведений до Закарпатської обласної прокуратури, права на отримання заробітної плати у відповідності до положень норм частини 3 статті  81 Закону № 1697-VIІ  він не набув, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.  
Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки,  а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову. 
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустився помилки в частині застосування норм матеріального та процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку  щодо наявності  правових підстав для задоволення позову. 
За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
           
Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-
                                                          ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури – задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року у справі № 380/12916/21  – скасувати та ухвалити постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури   про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування матеріальної шкоди, – відмовити повністю. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.       

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Л. Я. Гудим  	
Повне судове рішення складено 30 вересня 2022 року.