ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 524/6839/20
провадження № 51-1847км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                ОСОБА_6,
суддів                                                            ОСОБА_7, ОСОБА_8,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_9, 
прокурора                                                    ОСОБА_10,
захисника                                                     ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року щодо 
ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.  
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, цивільних позовів та процесуальних витрат.
За вироком суду, ОСОБА_1 , проживаючи разом із ОСОБА_2 , у квартирі АДРЕСА_2 з 16 вересня 2018 року по 14 березня 2019 року, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав з указаної квартири речі та грошові кошти, належні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 й ОСОБА_5 , і розпорядився цими речами на власний розсуд. Описаними діями ОСОБА_1 завдав матеріального збитку ОСОБА_3 на загальну суму 71 476, 18 грн, ОСОБА_4  -  1 866, 67 грн, а ОСОБА_5  - 13 520, 49 грн. 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2022 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Цією ж ухвалою на підставі статей 49, 74 КК ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У спільній касаційній скарзі засуджений та його захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. 
Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, вказують, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційної скарги, які стосуються необґрунтованості вироку місцевого суду.
На переконання касаторів, без належної оцінки апеляційного суду залишилися твердження апелянта - адвоката ОСОБА_11 про те, що винуватість ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами. Зокрема, вказують на недопустимість як доказів висновків товарознавчих експертиз через призначення експертиз неуповноваженими слідчими, а також зазначають, що всупереч ст. 99 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) стороні захисту не було надано оригіналу документа на підтвердження належності грошових коштів, які, за версією обвинувачення, було викрадено. Також наводять аргументи щодо недостовірності та сумнівності даних протоколів впізнання, оскільки в них відображено некоректну інформацію.
Між тим, захисник та засуджений акцентують на порушенні вимог ч. 3 ст. 404 КПК, адже клопотання адвоката ОСОБА_11 про повторне дослідження доказів апеляційний суд не розглянув.
Крім цього, касатори оскаржують правильність висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, щодо стягнення процесуальних витрат і витрат на правову допомогу, вважаючи їх безпідставними й невмотивованими.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_11 підтримав доводи, наведені в касаційній скарзі, прокурор ОСОБА_10  заперечував проти задоволення скарги, вважаючи її необґрунтованою.
Мотиви Суду
За частиною 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Як визначено у ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.  94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на положення ч. 1 ст. 409 КПК суд апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду і надає сторонам кримінального провадження можливість перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.
Також зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам 
ст. 419 КПК.
Виходячи з положень указаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані в ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів із точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, якими він керувався під час постановлення ухвали, а в разі залишення апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
Проте апеляційний суд не дотримався вказаних вимог, оскільки використання ним загальних формулювань суду першої інстанції не свідчить про ретельність та ґрунтовність оскаржуваної ухвали.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із висновками місцевого суду, захисник засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій зазначав доводи, аналогічні доводам касаційної скарги (т. 2, а. п. 72 - 78).
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення згадану апеляційну скаргу, не проаналізував у повному обсязі викладених у ній доводів.
Зокрема, захисник наводив аргументи про те, що стороні захисту не було надано оригіналу документа на підтвердження наявності грошових коштів у потерпілої ОСОБА_2 , про недопустимість даних протоколів впізнання через їх недостовірність і сумнівність, а також про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо викрадення інших речей саме ОСОБА_1 . Між тим адвокат звертав увагу апеляційного суду, що факт викрадення частини речей підтверджується лише скриншотом з мережі Інтернет. Однак ці доводи апеляційний суд жодним чином не проаналізував та не спростував.
Крім цього, захисник в апеляційному суді порушував питання про недопустимість висновків експертиз, у якими визначено вартість викраденого майна, унаслідок призначення експертиз не уповноваженими на те слідчими. 
Визнаючи вказані висновки експертиз допустимими доказами, суд апеляційної інстанції зазначив, що повноваження слідчого підтверджені витягом з ЄРДР.
Колегія суддів не може погодитись із таким підходом, адже на час постановлення ухвали суду апеляційної інстанції об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 04 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20 звертала увагу на те, що витяг із ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні.
У свою чергу Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 сформувала висновок щодо застосування норм права, згідно з яким у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.
Враховуючи цей висновок, апеляційному суду слід проаналізувати доводи захисника щодо допустимості висновків зазначених експертиз.
При цьому всупереч вимогам статей  370, 419 КПК апеляційний суд не здійснив належної перевірки доводів апеляційної скарги захисника засудженого - адвоката ОСОБА_11, аналогічних наведеним у касаційній скарзі, не дав вичерпних та переконливих відповідей, при постановленні ухвали не зазначив жодних мотивів, з яких вирок місцевого суду в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, визнав умотивованим, а формально зазначив, що ці питання вирішено відповідно до вимог КПК.
За пунктом 1 ч. 1 ст. 118 КПК процесуальні витрати складаються з витрат на правову допомогу.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо). Ця позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 208/7801/15-к.
Однак апеляційний суд не перевірив доводів захисника про те, що потерпілі не надали суду жодного документа, який би свідчив про оплату гонорару та інші витрати, пов`язані з наданням правової допомоги. Зокрема, захисник наголошував, що договору про надання правової допомоги потерпілі також не пред`явили до суду.
Крім цього, як видно з апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11, він просив повторно дослідити докази, оскільки вважав, що суд першої інстанції їх дослідив не повно та з порушеннями (т. 2, а. п. 77) 
Проте зі звукозапису судового засідання від 28 березня 2022 року убачається, що захисник ОСОБА_11 відмовився від указаного клопотання, а отже, доводи стосовно порушення апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК є безпідставними.
Таким чином, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до приписів     п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду в цьому суді.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку і за наявності для цього підстав перевірити обставини кримінального провадження шляхом повторного дослідження доказів, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2022 року щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_6                                  ОСОБА_7                            ОСОБА_8