УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/1075/22 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В.П. 
Категорія   39  Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря судового засідання Кузьменко А.О.
без участі сторін 
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" 
на заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П.
у цивільній справі №279/1075/22 за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі-Банк) звернувся до суду з позовом. Просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 47,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №283/40-52 від 22.05.2006 року у сумі 131 404,37 грн. шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження" за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначав, що на підставі кредитного договору №283/40-52 від 22.05.2006 року у позивача виникло право вимоги до ОСОБА_3  (позичальника). З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  було укладено іпотечний договір № №283/40-52 від 22.05.2006 року, відповідно до якого останні передали у якості забезпечення виконання зобов`язання Кредитору в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 47,5 кв.м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . Ринкова вартість предмету іпотеки становить 282 800,00 гривень. У зв`язку з невиконаним зобов`язанням позичальника станом на 08.10.2021 року заборгованість становить 131 404,37 гривень, з яких: 120 670,85 грн. - сума заборгованості за кредитом; 10 733,52 грн. - сума заборгованості за відсотками. 
Заочним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року у задоволенні позову - відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Альфа-Банк" просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно трактував положення ст.ст.12,33,36-37 Закону України «Про іпотеку». На думку апелянта, жодною нормою матеріального права не передбачено обмеження іпотекодержателя звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо умови договору іпотеки містять позасудовий спосіб звернення стягнення. Крім того вважає, що суд першої інстанції невірно застосував висновки суду касаційної інстанції, викладені в постанові ВП ВС від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15, адже, на думку апелянта, вони не мають відношення до предмета спору. Оскільки позовна вимога Банку сформульована таким чином, що рішення суду буде виконуватися в ході виконавчого провадження, а відповідно реалізація предмета іпотеки відбуватиметься шляхом проведення прилюдних торгів. Тобто мова не йде про укладання банком договору купівлі-продажу. Крім того, судом першої інстанції не враховано ст.41 Закону України «Про іпотеку». 
Розгляд справи Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.1 ст.369 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2006 року АТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 уклали договір кредиту № 283/40-52.
Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсоцбанк" правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ "Альфа-Банк" з 15.10.2019 року. На даний час усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать АТ "Альфа-Банк".
Відповідно до умов договору № 283/40-52 від 22.05.2006 року Кредитор виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику грошові кошти в сумі 20 000,00 дол.США. 
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ "Укрсоцбанк" (Іпотекодержатель), правонаступником якого на даний час є позивач АТ "Альфа-Банк" та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 22.05.2006, згідно п.1.1 якого Цей Договір забезпечує виконання Іпотекодавцями зобов`язань, що випливають з Договору Кредиту №283/40-52 від 22.05.2006 року.
Згідно п.2 в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п.1.1. цього договору, Іпотекодавець на умовах передбачених цим Договором, передає в іпотеку Іпотекодержателю: двокімнатну квартиру - загальною площею 47,5 кв.м., що належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.2005 р., видане виконкомом Коростенської міської ради та зареєстровано в Реєстрі права власності на нерухоме майно за №10547519 від 04.05.2006 р.
Згідно п.1.3 вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 126 250,00 гривень або 25 000,00 доларів США по курсу НБУ на день видачі кредиту.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя на продаж від свого імені предмету іпотеки будь якій особі шляхом укладання договору купівлі-продажу. 
Проте, погодитися з висновками суду неможливо.
Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися ви вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Нормами частини 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.
Частиною 1 статті 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Абзацом 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 5 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно ст.589 ЦК України, ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави.
Таке право сторони обумовили і в п.4.1 Іпотечного договору.
Зокрема, в забезпечення виконання кредитного договору з відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого є двокімнатна квартира.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до п.6.2. іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Отже, з урахуванням відсутності особистого вручення, датою його отримання має вважатися дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача, яким є позивач у справі, а також інші одержувачі, які зазначені в повідомлені про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, сторонами при укладання правочинів визначений підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень.
Натомість, в матеріалах справи відсутні докази про повідомлення відповідачів на умовах, передбачених Договором.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 р. у справі №344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18) вказано, що: «загальноприйнятим у світовій практиці є застосування щодо юридично-значимих повідомлень принципу «доставки (одержання)» повідомлень, якщо сторони прямо не передбачили застосування принципу «відправлення». Зокрема: (а) у підпункті 3 пункту 1.-1:109 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що повідомлення вступає в силу у момент досягнення адресата, якщо з нього не слідує більш пізній момент вступу у силу; (б) згідно пунктів 2,3 Принципів європейського контрактного права з урахуванням положень пунктів (4) та (5), будь-які повідомлення набирають чинності з моменту, коли вони отримані адресатом. Повідомлення вважається одержаним адресатом, коли його вручено за місцем його діяльності або за поштовою адресою, або, якщо він не має місця діяльності або поштової адреси, - за місцем його постійного проживання; (в) відповідно до п.4 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988 р., письмове повідомлення може бути не підписане, але в ньому обов`язково повинна зазначатись особа, яка його зробила або від імені якої воно зроблене. «Письмове повідомлення» включає телеграми, телекс і будь-які інші види телекомунікаційних повідомлень, які можна відтворити у формі документа, але не обмежується ними. Письмове повідомлення вважається наданим, коли воно отримане адресатом. Підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень висловлений і в українській судовій практиці. У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 р. у справі №6-2988цс15 вказано, що: [...] розглядаючи питання про дотримання під час проведення торгів положень пункту 3.11 Тимчасового положення, суди мають установити, чи було письмово повідомлено, зокрема, боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та про стартову ціну, за якою майно пропонується до продажу. При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей. Отже, загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей».
Ці ж висновки наведені в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі №359/8181/18, що свідчить про вже усталену судову практику з цього питання.
В даному випадку позивачем на підтвердження заявлених вимог надано лише докази про направлення вимоги боржникові і майновим поручителям (а.с.18-19).
Разом з тим, докази про вручення цього повідомлення у справі відсутні.
Тобто, Банком не дотримано порядку, що передує прийняттю рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та зверненню до суду.
За наведених обставин та відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в позові з інших підстав.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" задовольнити частково.
Заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                 Судді: