ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                            Головуючий суддя у першій інстанції: Мандзій О.П.

06 вересня 2022 року	Львів	Справа № 500/8123/21 пров. № А/857/8345/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                               Глушка І.В., Хобор Р.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року   у справі №500/8123/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління ДПС у Тернопільській області   про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
17.11.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Львівській  області в якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-6842-54У  на суму 23785,08 грн.
- внести коригування особового рахунку, ідентифікаційний код – НОМЕР_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску;
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2022р. позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, апелянт Головне управління ДПС у Тернопільській області подав апеляційну скаргу із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким в позові відмовити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 19.05.2005р.- 20.08.2019р.  зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується даними інформаційної системи "Податковий блок".
Із записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 видно, що позивач у період 2017-2018 роки працював у Тернопільській філії ЗАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».
З відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5),  видно, що у періоді, за який податковий орган нарахував єдиний внесок, ОСОБА_1 працював і страхові внески у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску на місяць, сплачував за нього роботодавець.
Вказані обставини підтверджуються постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2020р. у справі №500/1995/19.
У зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті сплати єдиного внеску в розмірі 23785,08 грн., податковий орган 09.08.2019р. виніс вимогу №Ф-6842-54У про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.67 Конституції України  визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Системний аналіз   ст.4, ст.7, ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,  п.14.1.195, 14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України,   дає підстави для висновків, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  не врегульовано.
Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. у справі № 440/2149/19 дійшов висновків, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати роботодавцем.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
В матеріалах справи відсутні докази які вказують на ту обставину, що позивач здійснював підприємницьку діяльність згідно із видами діяльності зазначеними у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримання  доходів від провадження такої господарської діяльності.
Отже, протягом 2017р.-2019р. ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Тернопільською філією ЗАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та отримував заробітну плату, на яку страхувальником нараховується та з якої сплачувався єдиний внесок, а вказаний період включений до страхового стажу. При цьому, підприємницьку діяльність останній не здійснював та доходів не отримував. Тому, вимога № Ф-6893-52 від 22.02.2021р. є протиправною.
Тобто, роботодавець, нараховуючи заробітну плату, сплачував за нього як страхувальник єдиний соціальний внесок, а тому у позивача. не було обов`язку сплачувати єдиний внесок як фізичній особі - підприємцю, адже це призвело б до подвійної сплати єдиного внеску.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління ДПС у Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі № 440/2149/19; від 05.11.2020р. у справі № 460/2442/19, від 27.02.2020р. у справі № 0440/5632/18.
Колегія суддів також враховує, що аналіз положень Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016р. №422, а також Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021р. №5, який містить аналогічні положення,  свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. 
Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Вказана правова позиція відповідає викладеній Верховним Судом у постанові від 25.03.2020р. в справі №826/9288/18.
Отже, з метою захисту порушеного права належним способом такого захисту є саме зобов`язання контролюючого органу внести зміни до інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , шляхом виключення відомостей щодо наявності недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 23785,08 грн.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року   у справі № 500/8123/2 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 06.09.2022