УХВАЛА

23 вересня 2022 року 
м. Київ

справа №640/26150/19
адміністративне провадження № К/990/15730/22  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Губської  О.А.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу №640/26150/19
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року, ухвалене суддею Добрянською Я.І.,
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Епель О.В., суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1), Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича (далі - відповідач 2), де просив:
визнати неправомірним та скасувати наказ Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 21 листопада 2019 року № 1698ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кредитно-фінансовій сфері Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України;
поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кредитно-фінансовій сфері Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді в Офісі генерального прокурора з 29 листопада 2019 року;
стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29 листопада 2019 року по день винесення судом рішення про поновлення.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства чинного на момент його прийняття, а відтак звільнення з посади є незаконним. За доводами позивача відсутні ознаки ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, станом на час звільнення його з посади. 
Позовні вимоги також мотивовані, зокрема, відсутністю правових підстав формування кадрових комісій і, відповідно, відсутністю у останніх повноважень щодо прийняття будь-яких рішень, оскільки станом на час проведення атестації Офіс Генерального прокурора не був створений, а тому атестація прокурорів відповідними кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора не могла бути проведена. До того ж, як зазначає позивач, під час складення іспиту у нього було погане самопочуття та хворобливий стан та останній 07 листопада 2019 року звернувся до лікаря у зв`язку з чим йому відкрито лікарняний з 07 листопада 2019 року по 15 листопада 2019 року. Вказане, на думку позивача, мало наслідком неуспішне проходження ним атестації. Про ці обставини позивач указав у поданій ним до Кадрової комісії № 2 заяві від 07 листопада 2019 року, яка не була розглянута. З огляду на вищевикладене просить задовольнити позовні вимоги.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 2000 року працював в органах прокуратури.
У зв`язку з набранням 25 вересня 2019 року чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформу прокуратури, обов`язковою умовою якої є атестація, успішне проходження усіх етапів якої є підставою для переведення до Офісу Генерального прокурора, позивачем 15 жовтня 2019 року подано Генеральному прокурору України заяву про переведення на посаду в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію. 
Наказом Генерального прокурора від 29 жовтня 2019 року № 254 встановлено прохідний 93 бал для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки (другий етап).
Рішенням Кадрової комісії № 2 (далі - Кадрова комісія) від 13 листопада 2019 року № 19 позивача не допущено до проходження наступних етапів атестації, а саме етапу проходження співбесіди, з огляду на те, що за результатом складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички набрав 91 бал, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту. З огляду на вказане, позивач визнаний таким, що неуспішно пройшов атестацію.
Наказом Генерального прокурора України від 21 листопада 2019 року № 1698ц керуючись статтею 9, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кредитно-фінансовій сфері Департаменту процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ) з 29 листопада 2019 року. Підставою для прийняття наказу зазначено рішення Кадрової комісії № 2.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.
Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
За висновком суду першої інстанції в цьому випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі вищезазначеної норми є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Суд також дійшов висновку, що рішення відповідача про не допущення його до співбесіди, а також припинення участі в атестації наслідком чого є визнання позивача таким, що неуспішно пройшов атестацію, є законним та обґрунтованим, оскільки останній за результатом складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, а саме 91 бал.
До того ж позивачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що безпосередньо під час іспиту він звертався до Кадврової комісії із заявою про його перенесення у зв`язку з поганим самопочуттям. Навпаки, з матеріалів справи слідує, що позивач прибув на іспит, склав його і після цього, посилаючись на хворобливий стан, подав відповідну заяву від 07 листопада 2019 року, в якій просив не зараховувати результати складеного ним іспиту.
Суд зазначив, що в силу пункту 7 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року (далі - Порядок № 221, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), призначення нового часу (дати) складання відповідного іспиту для прокурора можливе лише у випадку якщо складання відповідного іспиту було     перервано     чи     не відбулося     з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора. Однак, як встановлено судом, тестування позивачем було завершено.
Одночасно, судом наголошено, що відповідно до пункту 6 розділу V Порядку № 221 рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації може бути оскаржене прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Попри вказане, позивач не реалізував в межах встановленого законом строку, своє право на оскарження такого рішення, так само не надав доказів на підтвердження факту скасування такого рішення кадрової комісії, яке є безальтернативною підставою для прийняття Генеральним прокурором наказу про звільнення позивача з посади.
Ураховуючи вищенаведені висновки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ відповідача щодо звільнення позивача є законним та обґрунтованим.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та ухвалено постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора України Рябошапки Руслана Георгійовича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовлено повністю.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ця справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, що безпідставно не було враховано судом першої інстанції та, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 317 КАС України, є безумовною правовою підставою для скасування судового рішення. Також, у сукупності з вказаним порушенням процесуальних норм судом враховано доводи апелянта про те, що судовий розгляд у цій справі здійснювався з порушенням законодавчо визначеного строку.
Поряд із цим суд апеляційної інстанції погодився із мотивами та висновками суду першої інстанції по суті спірних правовідносин щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в цій справі.
Короткій зміст вимог касаційної скарги
22 червня 2022 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року, де позивач просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
В обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування пункту 11 Розділу І Порядку № 221, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 640/8497/20 та від 31 березня 2021 року у справі №580/2357/20.
Зокрема, позивач указує, що за наслідком іспиту ним подано заяву про хворобливий стан, у зв`язку з чим, відкрито листок непрацездатності та про перенесення дати іспиту на інший строк. Водночас вказану заяву про перенесення дати іспиту Кадровою комісією не було розглянуто. Це, як зазначає скаржник, є істотним порушенням пункту 11 Розділу І Порядку № 221. Більше того, в суді першої інстанції жодних доказів, які спростовують твердження позивача про не розгляд його заяви про перенесення іспиту відповідачем не надано.
Вказує, що в оскаржуваному наказі не зазначено конкретної підстави звільнення, а лише зроблено посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ. Однак роботодавець зобов`язаний був при звільненні конкретизувати підставу (вказати одну з трьох, зазначених у пункті 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ, але цього не зробив, порушивши, таким чином, принцип правової визначеності.
Таким чином, на думку скаржника, посилання у наказі на підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону не конкретизує підстав звільнення, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ, чим породжує негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав звільнення.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року, після залишення касаційної скарги без руху, відкрито касаційне провадження № К/990/15730/22 за вищевказаною касаційною скаргою.
Позиція Верховного Суду
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.     
Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що небули встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
В аспекті надання оцінки вищевказаним доводам касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з вказаної нормативної підстави є їх невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права через не врахування висновку щодо застосування пункту 11 Розділу І Порядку № 221, викладеного у постановах від 30 серпня 2021 року у справі № 640/8497/20 та від 31 березня 2021 року у справі № 580/2357/20.
Проаналізувавши правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи спірних правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та правовим регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині, на предмет їх подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскарженого рішення суду апеляційної інстанції по суті, колегія суддів зазначає таке.
Варто зауважити, що у справах № 580/2357/20 та № 640/8497/20 предметом оскарження було рішення відповідної Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачами атестації оцінка правомірності якому надавалася Судом в межах перегляду вказаних справ.
Водночас у цій справі позивачем рішення Кадрової комісії від 13 листопада 2019 року № 19 про неуспішне останнім атестації не оскаржується, а відповідно правомірність його прийняття та дотримання Кадровою комісією процедури ухвалення такого, знаходиться поза межами судового контролю у цій справі.
До того ж, у справі № 580/2357/20 досліджуючи питання дотримання прокурором вимоги пункту 11 Порядку № 221 щодо повідомлення Кадрової комісії про поважність причини неприбуття для проходження відповідного етапу атестації з метою перенесення іспиту на іншу дату, Суд виходив із установлених обставин саме тієї справи. Зокрема судами попередніх інстанцій було установлено, що позивачу під час складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички було надано невідкладну допомогу лікарями Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва. У зв`язку із неможливістю повноцінного складання іспиту за станом здоров`я позивачем 04 березня 2020 року голові Кадрової комісії подано заяву про перенесення іспиту на іншу дату. 
Погоджуючись із висновком судів попередніх інстанцій про наявність у цьому випадку підстав для скасування оскаржуваного рішення Суд зазначив, що позивачем дотримано вимоги пункту 11 Порядку № 221 та повідомлено Кадрову комісію про намір скласти іспит, а також про поважність причини неможливості його складання під час проведення іспиту, однак остання приймаючи оскаржуване рішення не врахувала заяву позивача (оскільки її розгляд не було здійснено), що є порушенням прав позивача.
У справі № 640/8497/20 позивач не з`явився у встановлені Кадровою комісією дату, час та місце для проходження третього етапу атестації (співбесіди) через наявність у нього об`єктивних перешкод. Проте останнім підтверджено факт подання заяви до Кадрової комісії про перенесення співбесіди із наданням належних доказів у підтвердження об`єктивних перешкод, які слугували підставою неприбуття прокурора для проходження цього етапу атестації. Судом було констатовано, що позивачем дотримано вимоги пункту 11 Порядку №221 та повідомлено Кадрову комісію про поважні причини неявки для проходження співбесіди, однак остання, приймаючи спірне рішення, не врахувала заяву позивача (оскільки взагалі її не розглянула), що є порушенням прав позивача.
Таким чином судом касаційної інстанції у справах № 640/8497/20 та № 580/2357/20 надавалася оцінка дотримання прокурором пункту 11 Розділу І Порядку № 221 крізь призму встановлених судами попередніх інстанцій конкретних обставин цих справ, а також заявленого позивачами предмету спору - оскарження рішення відповідної Кадрової комісії, які є відмінними від цієї справи.
Отже, висновки Суду у цих справах зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін.
Натомість у справі № 640/26150/19 позивач не зазначає про наявність таких обставин, а судами попередніх інстанцій установлено, що жодних доказів, які б підтверджували, що безпосередньо під час іспиту він звертався до Кадрової комісії із заявою про його перенесення у зв`язку з поганим самопочуттям не надано. Навпаки, з матеріалів справи слідує, що позивач прибув на іспит, склав його і після цього, посилаючись на хворобливий стан, подав відповідну заяву від 07 листопада 2019 року, в якій просив не зараховувати результати складеного ним іспиту.
Верховний Суд вважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній з цих справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.
Аналіз висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі та у наведених скаржником рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи. Варто зауважити, що у кожних окремих правовідносинах при застосуванні судом одних й тих самих норм права в залежності від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, висновки судів можуть бути відмінними від тих, що здійснені судом в цій справи, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази.
Аналізуючи висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 11 розділу І Порядку № 221, викладені у постановах від 30 серпня 2021 року у справі № 640/8497/20 та від 31 березня 2021 року у справі № 580/2357/20, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів констатує, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС. 
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
З аналізу справ № 580/2357/20 та № 640/8497/20, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними, а відтак наявні підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 248, 339, 341, 345, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, 
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/990/15730/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 640/26150/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
О.А. Губська 
А.Г.Загороднюк
Судді Верховного Суду