ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/753/22  Номер провадження 22-ц/814/4677/22	Головуючий у 1-й інстанції Петренко  Л.Є.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого-судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Бродській В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної ради – Олександра Рябовола на ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2022 року у справі за позовною заявою Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної ради до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі, -

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2022 року керівник Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної ради 15.08.2022 звернувся в порядку цивільного судочинства до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 , в якому просив: визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про затвердження проектів землеустрою та надання ОСОБА_1 в оренду земель сільськогосподарського призначення державної власності із земель не наданих у власність або постійне користування для ведення фермерського господарства. Також просив визнати недійсними 6 договорів оренди земельних ділянок загальною площею 123.6305 га, укладених між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 , скасувати державну реєстрацію права оренди земельних ділянок з одночасним припиненням речових прав; зобов`язати ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельні ділянки.
Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2022 року Диканській окружній прокуратурі Полтавської області відмовлено у відкритті провадження по даній справі.
Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області повернути Полтавській обласній прокуратурі сплачений судовий збір у розмірі 59544,00 грн згідно з платіжним дорученням №1232 від 11.07.2022.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив з наступного.
На час укладення договорів оренди – 19.10.2019 відповідач ОСОБА_1 був одним із засновників ФГ «В.В.С.», тобто з моменту укладення оспорюваних договорів оренди земельних ділянок саме фермерське господарства здійснює обов`язки землекористувача, а не громадянин, якому вона надана, а тому спір щодо захисту речових прав держави на земельні ділянки, передані в оренду ОСОБА_1 , підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Свій висновок суд першої інстанції, зокрема, обґрунтовував правовою позицією Верховного Суду, викладеною в наступних постановах: від 11 грудня 2019 у справі № 628/775/18; від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19; від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц; від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справах №704/29/17-ц; від 19 лютого 2020 у справі № 626/1055/17; від 08 вересня 2021 року в справі № 539/1830/20.
З вказаною ухвалою не погодився позивач – Диканська окружна прокуратура Полтавської області та подав на неї апеляційну скаргу, в якій скасувати ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2022 року у справі №529/753/22, а справу направити до Диканського районного суду Полтавської області для продовження розгляду; стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору.
Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала не ґрунтується на нормах закону, постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. 
Скаржник зазначав, що із заявою про надання спірних земельних ділянок ОСОБА_1 звернувся як фізична особа, а тому ототожнення фізичної особи та ФГ «В.В.С.», яке вже було зареєстровано та використовувало інші земельні ділянки, надані ОСОБА_1 для створення і ведення фермерського господарства, в цих правовідносинах є неправильним. На підтвердження своєї позиції посилається, зокрема, на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №698/119/18.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, 19.05.2016 року здійснено державну реєстрацію юридичної особи – Фермерського господарства «В.В.С.». засновниками та кінцевими бенефіціарами якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 .
На підставі наказів ГУ Держгеокадастру в Полтавській області між останнім та ОСОБА_1 , 19.10.2016 укладено 6 договорів оренди земельних ділянок с/г призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 123,6305 га, які розташовані за межами населених пунктів Диканського району Полтавської області.
При постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції посилався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №628/775/18. Так, у даній постанові зазначено наступне: «Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону №973-IV слід дійти висновку про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася. Оскільки фермерське господарство є юридичною особою, земельні спори, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, з фермерським господарством, підвідомчі господарським судам».
Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду та обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час укладення договорів оренди – 19.10.2016 року відповідач ОСОБА_1 був один із засновників ФГ «В.В.С.», тобто з моменту укладення оспорюваних договорів оренди земельних ділянок саме фермерське господарство здійснює обов`язки землекористувача, а не громадяни, якому вона надана, а тому спір щодо захисту речових прав держави на земельні ділянки, передані в оренду ОСОБА_1 , підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу.
Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини друга та третя статті 4 цього кодексу).
Отже, розмежування компетенції судів з розгляду спорів щодо речових прав на земельні ділянки проведено відповідно до предмета та суб`єктного складу учасників цих спорів. Крім спорів, зокрема, про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є, насамперед, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядають господарські суди, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» у вказаній редакціїземельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.
За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства останнє реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надана. 
Отже, оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні спори щодо права власності чи іншого речового права на землю з іншими юридичними особами, органами, уповноваженими здійснювати функції держави чи захист її інтересів у спірних правовідносинах, треба розглядати за правилами господарського судочинства (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц).
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в серпні 2014 року звернувся до ГУ Держземагенства України в Полтавській області із клопотаннями про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 1,5га; 4,6га; 24,7га; 21,99га; 61,99га; 8,84га (а.с.22-27). В жовтні 2014 року ГУ Держземагенства України в Полтавській області видало накази про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо зазначених вище земельних ділянок (а.с.32-37). У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагенства України в Полтавській області із клопотаннями затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зазначеної вище площі (а.с.38-43). В жовтні 2016 року ГУ Держземагенства України в Полтавській області видало накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду (а.с.44-49). 19 жовтня 2016 року між ГУ Держземагенства України в Полтавській області та ОСОБА_1 було укладено 6 договорів оренди землі щодо зазначених вище земельних ділянок (а.с.50-73).
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що 2014 року ОСОБА_1 подав клопотання про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення 6 спірних земельних ділянок фактично до створення фермерського господарства «В.В.С.» і, зокрема, для його створення, тому суд першої інстанції вірно застосував правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.12.2019 у справі №628/775/18; від 11.02.2020 року у справі №922/614/19; від 19.02.2020 року у справі №626/1055/17. 
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що правова позиція Верховного Суду, на якій, зокрема, ґрунтуються аргументи апелянта, до даних спірних правовідносин не може бути застосована з наступних підстав.
Постанова Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №698/119/18 стосується правовідносин, коли ФГ було юридичною особою, для створення якої особа як громадянин задовго до видання оскарженого наказу вже отримала земельну ділянку. Так, станом 15.07.2014 року, коли особа звернулася до ГУ Держземагентсва у Черкаській області із заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 60,2га в оренду для ведення фермерського господарства, вона вже була засновником ФГ «Багата Хата», зареєстрованого ще 03.03.2014 року. Крім того, 21.01.2014 та 21.07.2014 року, до видання оскарженого наказу, особі вже були надані в оренду для ведення фермерського господарства 4 земельні ділянки загальною площею 23,8794га. Тому, Велика Палата дійшла висновку, що немає підстав вважати, що земельна ділянка згідно з оскарженим наказом і договором оренди виділялася для того ж фермерського господарства, і що обов`язки землекористувача земельної ділянки після укладення цього договору здійснює ФГ «Багата Хата», а не особа. 
Однак в даній справі ОСОБА_1 звернувся із зазначеними вище клопотаннями ще до створення фермерського господарства, а тому підстав вважати, що земельні ділянки виділялися не для заснування фермерського господарства, як юридичної особи, а для ОСОБА_1 , як фізичної особи, немає. З огляду на викладене, враховуючи суб`єктний склад сторін спору, його слід розглядати за правилами господарського судочинства.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив суб`єктний склад учасників справи та характер правовідносин, що склалися між ними та вірно визначив, що цей спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної ради – Олександра Рябовола – залишити без задоволення.
Ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 08 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін __________________О.Ю. Кузнєцова