ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 вересня 2022 року 	м.Суми	

Справа №576/392/22 
Номер провадження 22-ц/816/817/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція», 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2022 року, в складі судді Сапона О.В., ухвалене у м. Глухів, 

                                                                     в с т а н о в и в:
  
22 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.
Свої вимоги мотивувала тим, що з 07.07.2020 по 21.04.2021 вона працювала на посаді юрисконсульта Сумської філії державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція». Однак, при звільненні її з роботи відповідач не провів із нею розрахунок і не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6541 грн 54 коп. Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 07 вересня 2021 року її позов до вказаного підприємства про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні, було задоволено в повному обсязі, а 30.11.2021 року вона отримала належні їй при звільненні грошові кошти у розмірі 80501,54 грн. Однак, вважає, що тримісячний строк подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з дня фактичного розрахунку з нею, тобто з 30.11.2021 року, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2021 року по 30.11.2021 року у розмірі 66814,98 грн та 4390,58 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати та відшкодувати судові витрати.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкових висновків про те, що оскільки вона отримала всі грошові суми, належні їй до сплати при звільненні, то обсяг відповідальності роботодавця за неналежне виконання обов`язку щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати є несправедливим з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Вважає, що всупереч вимогам норм процесуального права, суд без клопотання жодної сторони дослідив матеріали справи № 576/1341/21 за її позовом про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні.
Зазначає, що під час звернення до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з позовом до відповідача про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні по справі № 576/1341/21 вона вказувала, що відповідач ігнорує її звернення стосовно надання довідки про заробітну плату і заборгованість та заявляла клопотання про витребування у відповідача довідок про заробітну плату, тому не погоджується з висновком суду про те, що вона на підтвердження своїх вимог надала лише власні розрахунки без документального підтвердження та не зверталась до відповідача з вимогою надати їй відомості про розмір заробітної плати чи з клопотанням до суду про витребування таких доказів.
Вважає, що вона не повинна надавати докази на підтвердження своїх вимог, оскільки на відповідача покладений обов`язок, у разі заперечення проти позову, спростувати заявлені позовні вимоги.
Відзиву на апеляційну скаргу від ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» до апеляційного суду не надходило. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову 71205,56 грн  не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 07.07.2020 по 21.04.2021 ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_2 ) працювала на посаді юрисконсульта Сумської філії Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція». 
Також встановлено, що після звільнення позивачки з роботи відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн та компенсацію на невикористану відпустку в сумі 6541 грн 54 коп, а всього на суму 80501 грн 54 коп. Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 07 вересня 2021 року задоволено в повному обсязі позов ОСОБА_1 до вказаного підприємства про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні, та стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6541,54 грн, а всього 80501,54 грн, які фактично були виплачені позивачці 30 листопада 2021 року. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг відповідальності роботодавця за неналежне виконання обов`язку щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати, на якому наполягає позивачка, є несправедливим з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Суд вважав, що з огляду на те, що позивач отримала всі грошові суми, належні їй до сплати при звільненні, відсутній розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. При цьому, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо розміру середнього заробітку, який вона просить стягнути.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), на яку посилався і суд першої інстанції, в якій Велика Палата прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.
Враховуючи встановлені обставини, принцип розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг відповідальності роботодавця за неналежне виконання обов`язку щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати, на якому наполягає позивачка, є несправедливим з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. 
Доводи апеляційної скарги про те, що термін затримки розрахунку був тривалим та склав один рік і три місяці не відповідає дійсності, оскільки позивач була звільнена 21.04.2021 року, а рішення суду про стягнення заборгованості було виконане відповідачем 30.11.2021 року, тобто через сім місяців з дня звільнення.
Суд першої інстанції, встановивши факт порушення строків виплати заборгованості, відмовив у задоволенні позову, також, з огляду на те, що позивачка на підтвердження своїх вимог надала суду лише власні розрахунки, без будь-якого документального їх підтвердження.
Колегія суддів погоджується, що в матеріалах справи відсутні дані, що ОСОБА_1 зверталась до відповідача із вимогою надати їй відомості щодо розміру її заробітної плати. Так само, позивачка не зверталась і до суду із відповідним клопотанням про витребування у відповідача таких доказів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що такі докази подавалися в іншій справі № 576/1341/21 за її позовом до відповідача про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні, є безпідставними і висновків суду не спростовують.
Не відповідають дійсності доводи ОСОБА_1 про те, що всупереч вимогам процесуального права, суд без клопотання жодної сторони дослідив матеріали справи № 576/1341/21 за її позовом про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні. Суд лише дав оцінку рішенню суду у цій справі, яке позивач додала до позову як доказ обґрунтування своїх позовних вимог (а.с. 11). При цьому, суд навів мотиви відмови у задоволенні позову, зазначивши, що позов про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у іншій справі був задоволений, оскільки в матеріалах справи містилися дані про те, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача із вимогою надати їй довідки про розмір сум належних їй до виплати при звільненні, але останнім ці вимоги були проігноровані, чого не було надано у цій справі.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дійсно, на роботодавцеві лежить обов`язок доводити певні обставини, зокрема, довести факт винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, законності звільнення, своєчасної виплати заробітної плати тощо. Водночас, у спірних правовідносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Враховуючи, що судом встановлено факт порушення роботодавцем строків виплати позивачу заборгованості, безпідставними є доводи позивача про те, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок довести розмір середнього заробітку, який вона просить з нього стягнути за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   

                                              п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   О. І. Собина