ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 300/3389/21 пров. № А/857/12089/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                Сеника Р.П.,  
суддів                                                                      Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі № 300/3389/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-
суддя в 1-й інстанції – ОСОБА_2 , час ухвалення рішення – 01.08.2022 року, місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту рішення – не зазначено,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просить: - визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме – невиплати у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; - стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби) за період з 30.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.06.2021 терміном 811 днів із розрахунку 327,61 грн., в день у сумі 265 691,71 грн., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 28.03.2019 за №72 був виключений з 30.03.2019 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Проте при звільненні з військової служби відповідач протиправно не провів з ним повний розрахунок, зокрема, не виплатив грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, що встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 в адміністративній справі №300/3205/20. Як зазначив позивач, повний розрахунок проведено відповідачем лише 18.06.2021. Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (надалі по тексу також – КЗпП України, Кодекс), в даному випадку необхідно застосувати норму статті 117 такого Кодексу щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи. А тому, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток за період з 30.03.2019 по 18.06.2021 в розмірі 265 691,71 гривень. На підставі вказаного просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі № 300/3389/21 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2019 по 18.06.2021 в розмірі 10 967 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят сім) гривень 10 копійок.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ані Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”, ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Разом з тим, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови не виплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, за доводами відповідача стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Водночас відповідач вказав на неправильно здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку, без врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо критеріїв зменшення розміру відшкодування середнього заробітку. Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі № 300/3389/21 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік в сумі 15 424,60 грн., виплачена 18.06.2021, тобто прострочення склало більше одного року. Середньозважена ставка довгострокового кредиту (строком від 1 до 5 років) в національній валюті для фізичних осіб (домашніх господарств) станом на 31.03.2019 (день, наступний за днем, коли мав бути проведений повний розрахунок при звільненні) становила 32,0% річних (відомості із вкладення “Дані статистики фінансового сектору” підрозділу “Статистика фінансового сектору” розділу “Статистика” офіційного веб - сайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial#2fs). 
Тому сума відсотків за користування таким кредитом за період затримки виплати становить: з 31.03.2019 по 18.06.2021 включно (811 календарних днів) – 10 967,10 грн. (15424,60 грн. х 32,0% /100% х 811 (календарних днів в періоді) / 365 (календарних днів у році);
Підсумовуючи, загальна сума відсотків за користування кредитом, розрахована на підставі відомостей про середньозважену ставку кредиту в національній валюті для фізичних осіб з урахуванням сум та періодів затримки розрахунку становить – 10 967,10 грн.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період по 30.03.2019 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка-водія групи регламенту та ремонту літаків технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №9-РС від 13.03.2019 ОСОБА_1 звільнено з у запас за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а 30.03.2019 виключено з списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №72 від 28.03.2019. Свідченням вказаного є пояснення позивача, наведені у позовній заяві, зміст яких не заперечуються відповідачем.
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_4 від 19.10.2017 позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.10).
Так, відомості із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України №72 від 28.03.2019 свідчать про те, що старшого механіка-водія групи регламенту та ремонту літаків технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки ОСОБА_1 , 30.03.2019 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення (а.с.12).
02.11.2020 позивач звернувся до відповідача     із заявою в порядку Закону України “Про звернення громадян” про надання довідки-розрахунку грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учасника бойових дій за 2017-2019 роки та     виплати такої компенсації.
04.11.2020 відповідач, за наслідками розгляду вказаної заяви надав позивачу відповідь за №350/484/1/2053, у якій повідомив, що з врахуванням листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 №298/5/2867, при зверненні до військових частин (установ, організацій) осіб, звільнених з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини (установи, організації),     враховуючи пункт 3 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року по справі 620/4218/18, виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.
Вказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №300/3205/20, яким позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки,     виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок вказаної грошової компенсації (а.с.16-17).
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №300/3205/20 набрало законної сили.
За змістом частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №300/3205/20, відповідачем 18.06.2021 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 – 15424,60 грн., (а.с. 14). 
Сторони визнають вказаний факт виплати грошового забезпечення, що складається з грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік. Між сторонами немає спору щодо розміру виплачених коштів та проведення повного розрахунку при звільненні.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. 
Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП. 
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Приписами частини 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із положеннями статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.
На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №300/3205/20, відповідачем 18.06.2021 виплачено (перераховано) на картковий рахунок ОСОБА_1 - грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 15424,60 гривень.
Отже, періодом затримки розрахунку при звільненні є період, починаючи з першого дня після звільнення, тобто з 31.03.2019, до дати фактичного розрахунку, що мало місце 18.06.2021 по виплаті сум грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Сумарно, період затримки становить: 811 календарних днів - з 31.03.2019 по 18.06.2021.
Згідно долученого до позовної заяви розрахунку середнього заробітку (а.с.11) а також долученого листа ВЧ НОМЕР_1 №350/484/1/2053 від 04.11.2020 (а.с.13) розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого з грошового забезпечення за січень-лютий 2019, сума грошового забезпечення, яке враховано при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення становить 19329,45 грн., середньомісячне грошове забезпечення – за січень 8144,10 грн., за лютий – 11 185,35 грн., середньоденне грошове забезпечення – 327,61 грн. 
Від відповідача не надійшло до суду заперечень щодо правильності розрахунку позивачем середньоденного грошового забезпечення.
Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 265 691,71 грн. (327,61 грн. х 811 календарних днів).
Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача стягнув з відповідача на його користь 10 967,10 грн. 
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі № 300/3389/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 31.10.2022 року