ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 листопада 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/12323/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:
                                        судді - доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                  суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі № 280/12323/21 (суддя І інстанції – Сіпака А.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення,

                                                  В С Т А Н О В И В :

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 29.01.2019 року по день фактичної виплати 18.10.2021 року;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні з 29.01.2019 по день фактичної виплати у розмірі 258080,70 грн.;
- стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року позов задоволений частково:
- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 18.10.2021;
- стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 18.10.2021 у розмірі 4185,63 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Також на користь позивача стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі однієї тисячі гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не враховані всі суми, які були несвоєчасно виплачені позивачу відповідачем. Також суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач вперше звернувся до суду з позовом майже через 2,5 роки після звільнення зі служби, тобто не врахував інші звернення позивача з позовами. Крім того, зазначив, що розмір гонорару адвоката у 3500 гривень відповідно до договору про надання правничої допомоги є фіксованим, а тому і не залежить від складових такої допомоги.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу відповідача повернуто апелянту.

Відповідно до приписів статті 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Позивач з 29.01.2016 по 29.01.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , наказом командувача військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2019 № 23 звільнений з військової служби у запас, мажє статус учасника бойових дій. (а.с. 11, 12)

Однак під час звільнення при проведенні остаточного розрахунку відповідачем виплачені позивачеві не всі належні йому грошові суми, у звязку з чим позивач бувв вимушений звертатись за захистом своїх прав до суду.

Так, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі № 280/5804/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 січня 2019 року.

На виконання цього рішення платіжним дорученням від 25.02.2021 № 673 відповідачем перераховано позивачеві 19719,7 грн.

Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.06.2021 у справі № 280/1143/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.01.2016 по 29.01.2019.

На виконання цього рішення платіжним дорученням від 18.10.2021 № 3704 відповідачем перераховано позивачеві 4185,63 грн. (а.с. 20 зв. бік)

20.10.2021 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки з розрахунку під час звільнення з 29.01.2019 по день фактичної виплати йому індексації грошового забезпечення. (а.с. 15)

Листом від 25.10.2021 № 6514 військовою частиною НОМЕР_1 ЗСУ відмовлено позивачу у задоволенні його заяви, оскільки несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. (а.с. 17-19)
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною,  позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи та визначених Великою Палатою Верховного Суду враховує у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.  З огляду на вказане суд застосував такі критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, а саме: той факт, що позивач звернувся з позовом до ВЧ НОМЕР_1 ЗСУ визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 29.01.2016 по 29.01.2019 (справа № 280/1143/21) у червні 2021 року, тобто майже через 2,5 роки після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а також, що розмір невиплаченої суми грошового забезпечення позивача при звільненні становив 4185,63 грн, при цьому ця сума заборгованості становить приблизно 1,5% від визначеної суми середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (270642,15 грн.). У зв`язку з цим суд вважав, що пропорційним і справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена позивачу у день звільнення, тобто 4185,63 грн. 
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Наведені вище норми КЗпП України покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист  права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Визначаючи розмір середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача за несвоєчасний розрахунок з ним при звільненні, суд першої інстанції з посиланням на застосування положень статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 виходив з того, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
З  огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
ВП ВС у зазначених справах також зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому апеляційний суд до зазначених принципів визначення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні колегія суддів вважає також необхідним додати, що такий розмір не повинен сприяти необґрунтованому збагаченню особи, коли остання тривалий час без будь-яких поважних причин не звертається до суду за стягненням недоплачених їй виплат, штучно таким чином збільшуючи період затримки розрахунку, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у багато разів перевищує саму суму простроченої заборгованості, про наявність якої, зокрема як у спірних правовідносинах, відповідачу взагалі не було відомо, оскільки станом на день звільнення позивача зі служби сталою була практика, що при відсутності в особи, як учасника бойових дій, права на додаткову відпустку у відповідному році відсутнє і право на компенсацію за таку відпустку.
Така ситуація змінилась лише після ухвалення Верховним Судом 16 травня 2019 року рішення у зразковій справі № 620/4218/18, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року та в якому Верховний Суд дійшов висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, проте це не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», а тому у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Отже, тривалий період затримки виплати заборгованості пов`язаний із тим, що фактично на день звільнення позивача між сторонами не існувало спору стосовно сум, які підлягали виплаті позивачу при звільнення. Так, позивач був звільнений зі служби у січні 2019 року, а до суду з позовом у справі № 280/5804/20 щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки звернувся лише у серпні 2020 року, тобто через 1 рік і 7 місяців після звільнення зі служби. При цьому спір стосувався не розміру компенсації, а самого права позивача на її отримання. Рішення суду від 30 жовтня 2020 року, яким був задоволений позов та визнано право позивача на грошову компенсацію за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, набрало законної сили 25 січня 2021 року, а 25 лютого 2021 року відповідач перерахував позивачу 19719,7 грн компенсації за невикористану відпустку. Водночас у справі № 280/1143/21 щодо виплати недоплаченої індексації позивач до суду звернувся взагалі лише у червні 2021 року, тобто майже через 2,5 роки після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, як правильно зазначив у рішенні і суд першої інстанції, що також свідчить про відсутність спору між сторонами в момент звільнення позивача зі служби.

У зв`язку з цим колегія суддів зазначає про явно несправедливе по відношенню до роботодавця, яким у спірних відносинах є військова частина, визначення періоду затримки розрахунку у 993 днів, оскільки більше половини цього строку пов`язано з тим, що позивач, використовуючи відсутність строків звернення до суду щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) не подавав позов, штучно збільшуючи строк затримки розрахунку. 

Після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 280/5804/20, яким право позивача на отримання спірної компенсації було підтверджено, відповідач сплатив заборгованість рівно через 1 місяць, тобто фактично без зволікань, враховуючи необхідність узгодження виплати бюджетних коштів.

Рішення у справі № 280/1143/21 набрало законної сили 20 вересня 2021 року, а 18 жовтня 2021 року, тобто менше ніж через місяць, відповідачем позивачу перераховані належні суми грошових коштів.

Стосовно інших обставин, зазначених Великою Палатою Верховного Суду у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, колегія суддів зауважує таке.

Позивачем не зазначалось у позові та під час розгляду справи, що ним понесені якісь майнові витрати, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні.

Також не вказувалось позивачем і будь-яких інших обставин, які можуть впливати на розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за 993 дні затримки в розмірі 258  080,7 грн, що за встановлених обставин справи не є ні розумним, ні справедливим, ні пропорційним.

Колегія суддів достатньою компенсацією позивачу вважає суму, яка не була йому своєчасно виплачена позивачем.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, вважав, що сума невиплачених позивачу при звільненні зі служби коштів складає 4185,63 грн, яку і стягнув  відповідача. Разом з тим, позивач у позові зазначав, як і суд першої інстанції у встановлених обставинах справи, що позивач також звертався до суду з позовом у справі № 280/5804/20 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік і судом цей позов був задоволений.

На виконання цього рішення платіжним дорученням від 25.02.2021 № 673 відповідачем перераховано позивачеві 19719,7 грн, що свідчить про неправильність встановленої судом першої інстанції суми, яка не була виплачена позивачеві при звільненні. Отже, зазначена сума складає 23  905,33 грн (4185,63+19719,7), а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Водночас позивачем в апеляційній скарзі також зазначається, що судом першої інстанції не враховано і звернення ним до суду у справі № 280/1151/21, в якій йому присуджено компенсацію за неотримане речове майно, проте таких доводів не містили ні позов, ні заява позивача до відповідача з вимогою нарахувати середній заробіток, не надавались позивачем суду першої інстанції і будь-які докази стосовно зазначених обставин, а тому судом правомірно прийнято рішення без врахування цих обставин, про які суду було невідомо взагалі.

Стосовно витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 3 грудня 2021 року у справі № 817/861/18.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції представником позивача до суду були надані копія договору про надання правничої допомоги від 21.07.2020 № 200721-01, детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару, акт прийому передачі виконаних робіт і послуг) від 21.07.2020, квитанцію від 05.11.2021 № 203 про сплату адвокату 3500 грн. (а.с. 7-8, 22-24)

За змістом детального опису до складу наданих послуг входять: усна консультація, складання заяви до військової частини НОМЕР_1 , складання позовної заяви, направлення до суду уточненої заяви.

Стосовно змісту наданих послуг суд зазначає, що відшкодуванню підлягають лише витрати на складення позовної заяви. Інші ж зазначені в описі робіт послуги або охоплюються цією послугою, або взагалі не відносяться до судових витрат, а тому окремому відшкодуванню не підлягають. Стосовно ж подання уточненої позовної заяви колегія суддів зазначає, що така заява до суду взагалі в цій справі не подавалась.

З огляду на викладене, а також з урахуванням конкретних обставин справи, характеру і предмета спору, які не є складними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і розумною сумою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за складення позовної заяви в цій справі є одна тисяча гривень, як правильно вирішив і суд першої інстанції.

Крім того, колегія суддів також зазначає, що визначення розміру вартості послуг адвоката безпосередньо в договорі у фіксованій сумі також не виключає дослідження судом співмірності послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи, оскільки протилежна ситуація буде суперечити приписам ст. 134 КАС України. Зазначена вимога чинного законодавства пов`язана з тим, що розмір вартості послуг адвоката, визначений в договорі, що фактично є гонораром адвоката, та розмір суми, який підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не є тотожними. Особа може сплатити адвокату в якості гонорару будь-яку фіксовану суму, але відшкодуванню за нормами КАС України підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які доведені належними доказами, зокрема детальним описом робіт (наданих послуг) з передбаченими чинним законодавством складовими.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Отже, судом першої інстанції правильно частково задоволено позов, проте помилково визначено розмір стягнення.
Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.
Оскільки справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 31, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі № 280/12323/21 змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини слова та цифри « 4185,63 грн (чотири тисячі сто вісімдесят п`ять гривень 63 коп.» замінити словами та цифрами « 23905 (двадцять три тисячі дев`ятсот п`ять) гривень 33 копійки».
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі № 280/12323/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття року і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

   
Суддя - доповідач                                                                      С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                            І.В. Юрко