КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                   
Справа № 756/14868/21                                                                               Головуючий у 1-й інст. - Луценко О.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/8253/2022                                                                     Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
         20 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року у справі за позовом ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з вересня 2017 року по червень 2021 року, в розмірі 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат  2638 грн  88 к., розмір пені 424 грн 26 к., та розмір штрафу в сумі 5 000 грн.
 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 25 липня 2017 року між ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , укладено Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. 
Позивачем зазначалося, що за період з вересня 2017 року по червень 2021 року жодної проплати за комунальні платежі у квартирі за адресою:  АДРЕСА_2  не було. 
 
Відповідно до розрахунків позивача, сума заборгованості за вказаний період становить в розмірі 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат 2638 грн 88 к., розмір пені  424 грн 26 к. та розмір штрафу 5 000 грн.
 
Вказує, що Оболонським районним судом м. Києва видано судовий наказ №756/4212/19 від 11 квітня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості. З повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу від 15 лютого 2021 року, приватного виконавця виконавчого округу Телявського А.М., позивачу стало відомо, що вищезазначена особа - дитина, дата народження, якої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виключає можливість відкриття стосовно неї виконавчого провадження. Як наслідок позов про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги було подано до законного представника неповнолітньої дитини, матері - ОСОБА_1 .
 
         Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року позов ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено.
 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя»заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат 2638 грн  88 к., розмір пені 424 грн 26 к., та розмір штрафу 5 000 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн.
 
         Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, якиму задоволенні позовних вимог ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.
Вказує, що позивач в порушеня вимог ЦПК України вдруге подав позов про той самий предмет і з тих самих підстав, до того ж суду, але до іншого відповідача.
 
Зазначає, що ухвалюючи рішення у даній справі судом першої інстанції та позивачем не було прийнято до уваги місце реєстрації та фактичне місце проживання ОСОБА_1 , що унеможливлює отримання нею житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , як наслідок вона є неналежним відповідачем.
 
Посилається на те, що позивач визначив ОСОБА_1 відповідачем на підставі того, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , при цьому не встановивши батька останньої. Оскільки відповідно до ст. 272 ЦК України та ст. 177 СК України, батьки є законними представниками своїх неповнолітніх дітей та управляють майном, належним дитині, без спеціальних на те повноважень, відповідно до цього суд першої інстанції порушив принцип об`єктивного та всестороннього розгляду справи.
 
Скаржник звертає увагу, що під час судового розгляду судом першої інстанції не було роглянуто належним чинном клопотання про поновлення строку щодо долучення доказів, а саме протоколів опитування адвокатом співмешканців будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та відмовлено у задововоленні клопотання про витребування у ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» належним чином завірені копії протоколу від 06 червня 2016 року №1 зборів багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 опитувальних листків. Витребування та залучення вищезазначених доказів є необхідним для встановлення факту належного позивача у даній судовій справі. 
 
Вважає не обгрунтованною ціну позову, яка складається  із заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 43 834 грн 83 к., оскільки 13 березня 2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який передбачає відсутність обов`язку нарухавання сплати неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. А тому, представник скаржника та скаржник, зазначають про необхідність скасування рішення Оболонського районного суда м. Києва від 19 травня 2022 року, оскільки вимоги позивача повинні бути зменшені та перераховані до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».
 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заперечуючи проти позову представник відповідача не надав суду жодного належного та допустимого доказу на спростування відношення ОСОБА_1 до квартири за адресою АДРЕСА_2 та її обов`язку, як законного представника власника вказаного помешкання та споживання послуг, якими забезпечується будинок, щодо їх належної оплати.
 
Судом першої інтанції встановлено, що з вересня 2017 року по червень 2021 року ОСОБА_1 не виконувала належним чином обов`язки щодо оплати комунальних послуг за договором та не здійснено за вказаний період жодної проплати, що підтверджується розрахунком заборгованості поданим в судове засідання. Сума заборгованості  перед ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» становить 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат 2638 грн 88 к., розмір пені 424 грн 26 к., та розмір штрафу 5 000 грн.
 
Відповідно до вищезазначених обставин, судом першої інстанції задоволено позов ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» та стягнуто з ОСОБА_1 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат 2638 грн 88 к., розмір пені 424 грн 26 к., та розмір штрафу 5 000 грн, та суму сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн.
 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, неповнолітня особа ОСОБА_3 є власником квартири, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2  (а.с.15).
 
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3 , тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підглягають доказуванню.
 
У відповідності з вимогами ч.ч.1, 2 ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
 
 Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 45 ЦПК України під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд роз`яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення. Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
 Відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
 
Із змісту позовної заяви вбачаєься, що позивач звернувся з даним позовом до ОСОБА_1 , як до законного представника ОСОБА_3 .
 
 Доводи апеляційної скарги про те, що судом не вирішено питання щодо встановлення батька ОСОБА_3 та як наслідок не залучено до участі у справі, колегія вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що суд самостійно позбавлений можливості залучати до участі у справі співвідповідача.
 
Крім того, відповідач не скористалась своїм правом та не подала суду відомостей щодо батька ОСОБА_3 .
 
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач зверталась до позивача із листами в яких вказувала на те, що вона є законним представником своєї дочки ОСОБА_3 (а.с. 59,81).
 
Відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦК України якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальники.
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 є законним представником ОСОБА_3 , яка є неповнолітньою.
 
З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва за заявою ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» до ОСОБА_3 був виданий судовий наказ № 756/4212/19 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 61).
 
15 лютого 2021 року приватним виконавцем Телявським А.М.  повернуто виконавчий документ стягувачеві  без прийняття до виконання, зокрема судового наказу №756/4212/19 виданого 14 серпня 2019 року на підставі п. 2 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.63).
На підставі ст. 173, 432 ЦПК України, за заявою ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
 
Оболонський районний суд визнав судовий наказ № 756/4212/19 від 14 серпня 2019 року до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг таким, що не підлягає виконанню (а.с. 18).
 
 Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчими документами, що підлягають примусовому виконанню, зокрема, є судовий наказ.
 
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
 
Враховуючи вищевикладене, судовий наказ №756/4212/19 від 14 серпня 2019 року про стягнення заборговонності за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_3 був визнаний таким, що не підлягає виконанню, як наслідок позивач не позбавлений був права подати позов до законного представника ОСОБА_1 за стягненням заборгованості в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 161 ЦПК України.
 
 З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2016 року проведені збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , за результатами яких складено Протокол № 1 від 06 червня 2016 року (а.с.44).
 
 Із змісту протоколу вбачається, що співвласниками вказаного багатоквартирного будинку було визначено ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» управителем багатоквартирного будинку за адресою:  АДРЕСА_1 ; затверджено умови укладення з управителем договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком; обрано уповноважених осіб на укладення від імені співвласників будинку договору з ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . 
Матеріали справи не містять доказів визнання вказаного рішення загальних зборів, оформлених  Протоколом №1 від 06 червня 2016 року недійсним.
 
Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
 
З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2017 року між ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» та уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с.21).
 
 Відповідно до п. 1.1. цього договору управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком за адресою:  АДРЕСА_1 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю зазначену послугу згідно з вимогами законодавства України та умовами цього Договору.
 
 Відповідно до п.3.2. цього договору ціна послуги становить 4,83 грн на місяць за 1 квадратний метр; при сплаті не пізніше 30-го числа місяця що стає розрахунковим.
 
 Згідно акту прийняття-передачі житлового будинку № 6 від 31 липня 2017 року будинок за адресою:  АДРЕСА_1 , передано в управління ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» (а.с. 46-58).
 
 В подальшому на підставі п.3.3 договору про надання послуг з управліня багатоквартирним будинком від 25 липня 2017 року з 01 жовтня 2018 року змінено тарифи: 6,33 грн на місяць за 1 квадратний метр при сплаті до 20-го числа; 6,56 грн на місяць за 1 квадратний метр при сплаті після 20-го числа (а.с.65).
 
 При цьому відповідачем не надано суду доказів щодо наявності заперечень з приводу  незгоди з підпищенням тарифів більше ніж 50% мешканців будинку АДРЕСА_1 , як те  передбачено  умовами договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 25 липня 2017 року.
 
         Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказував, що у період з вересня 2017 року по червень 2021 року власник квартири належним чином не виконувала обов`язки щодо оплати комунальних послуг за договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 34 466 грн 13 к., 3% річних у розмірі 1305 грн 56 к., розмір інфляційних втрат 2638 грн 88 к., розмір пені 424 грн 26 к., та розмір штрафу 5 000 грн.
 
Відповідно до положень ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.
 
 Згідно  ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
 Тобто, положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
 
 Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
 
 Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
 
 Положеннями ст.ст.20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.
 
 Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
 
 У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
 
 Вказаний правовий висновок є незмінним.
 
 Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу).
 
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц (провадження №61-14819св20).
 
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.  Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
 
Судом встановлено, що позивач ТОВ «Управляюча компанія «Затишна Оселя» фактично надавав послуги, що визначені умовами договору  від 25 липня 2017 року, в свою чергу плата за надані житлово-комунальні послуги власником квартири АДРЕСА_4 не вносилась, тому вимоги позивача щодо стягнення вартості таких послуг у сумі  34 466грн 13 к. підлягають задоволенню.Матеріали справи не містять доказів на спростування такого висновку суду.
 
         При цьому, факт не проживання відповідача у вказаній квартирі не звільняє законного представника неповнолітньої власниці квартири  від обов`язку слачувати вартість наданих житлово-комунальних послуг.
 
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання  може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
 
Як визначено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
 
Індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
 
Згідно  ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
 
Частиною першою статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.
 
Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533-IX, який набрав чинності 18 березня 2020 року.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин підпункт 4 п.3 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року року № 530-ІХ, яким законодавець передбачив можливість уникнення боржником відповідальності у вигляді сплати пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни. 
 
З матеріалів справи вбачається, що пеня нараховувалась з квітня 2020 року по березень 2021 року (а.с. 14).
 
Отже, враховуючи те, що пеня нараховувалась відповідачу у період з квітня 2020 року по березень 2021 року, що суперечить положенням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ,  рішення підлягає скасуванню в частині стягнення пені.
 
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 роз`яснено, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
 
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
 
 Об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку у постанові від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, а тому у даній справі перераховуватись не будуть.
 
Отже, враховуючи те, що власник не виконує взяті на себе зобов`язання по оплаті за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 34 466 грн 13 к., суд вважає, що ці вимоги позивача є обґрунтованими і як наслідок підлягають стягненню інфляційні втрати за період з березня 2018 року до березня 2021 року.
 
З матеріалів справи вбачається, що п.7.4 договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком встановлена відповідальність за заборгованість співвласника за житлово-комунальні послуги в розмірі 5 000 грн і більше, такий співвласник сплачує управителю штраф у розмірі 5 000 грн (а.с. 26).
 
Отже, враховуючи те, що власник не виконав свої зобов`язання та має заборгованість понад 5 000 грн,  то з відповідача підлягає стягненю штраф у розмірі 5 000 грн на підставі п.7.4 вищезазначеного договору.
 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи положення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року року № 530-ІХ з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 573 грн 87 к. за період з березня 2018 року до 17 березня 2020 року.
          Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
         Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду належить змінити в частині стягнення з відповідача 3% річних, визначивши, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 573 грн 87 к. за період з березня 2018 року до 17 березня 2020 року.
 
         В іншій частині рішення залишити без змін.
 
В порядку перерозподілу судових витрат з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору пропорційно від задоволених позовних вимог у розмірі 2210 грн 07 к. (2270 грн (сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а.с. 7) - 2,64% (частина, в якій відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог)).
 
Враховуючи те, що апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу частково, в порядку перерозподілу судових витрат з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 89 грн 90 к. 
 
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року - змінити в частині розміру стягнення 3% річних.
 
Зменшити стягнуті  з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю  «Управляюча компанія «Затишна Оселя»  3% річних з 1305 грн 56 к. до 573 грн  87 к.
 
В іншій частині рішення суду - залишити без змін. 
 
Зменшити стягнуті з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю  «Управляюча компанія «Затишна Оселя» витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції з 2270 грн до 2210 грн 07 к.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю  «Управляюча компанія «Затишна Оселя» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги  в розмірі 89 грн 90 к.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

              Головуючий             

 
              Судді