Номер провадження: 22-ц/813/1079/22 
Справа № 522/17094/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А., 
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року, заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України звернулося до суду із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна – відмовлено.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, Міністерство оборони України подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України – задовольнити повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на її необгрунтованість, просить суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року – без змін (Том ІІ: а.с. 14-26).
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту до апеляційного суду не направили.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.11.2022 року було задоволено клопотання представника Міністерства оборони України – Дубчака Д.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції , яке призначено на 01.12.2022 року о 13 год. 30 хв. 
Відповідно до довідки секретаря судового засідання від 01.12.2022р., судове засідання, яке призначено на 01.12.2022 року по справі №522/17094/18, у режимі відеоконференції за клопотанням представника Міністерства оборони України – Дубчака Д.В. не відбулося, оскільки ОСОБА_3 не зміг забезпечити свою участь у судовому засіданні належним чином.
При цьому, 01.12.2022 року на електрону адресу апеляційного суду надійшла заява від представника Міністерства оборони України – Дубчака Д.В., у якій представник, посилаючись на на відсутність електроенергії на робочому місці, що унеможливило участь його у судовому засіданні 01.12.2022р. о 13год. 20 хв. в режимі відеоконференції, просить провести засідання без його участі та розглянути справу. 
Інші учасники справи про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 01.12.2022 року, були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання про доставку електронного листа (Том ІІ: а.с.111-115). Заяв чи клопотань від про відкладення розгляду справи від учасників справи до апеляційного суду не надходило. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства.
На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року та свідоцтва №серії НОМЕР_1 від 02.11.2007 року, належала державі в особі Верховної Ради України.
Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству.
Згідно п. 3.7 Статуту підприємство має право укладати угоди, набувати майнові і особисті немайнові права, нести обов`язки. Відповідно п. 4.3 Джерелами формування майна підприємства є: п.4.3.7. інші джерела, незаборонені законодавчими актами України.
Пунктом 6.3. Статуту передбачене, що керівник підприємства діє без довіреності від імені підприємства, укладає договори.
01.07.2006 року в результаті приймання участі у проведенні аукціону з продажу права інвестування будівництва офісних приміщень адміністративної будівлі № 18-А по вул. Армійській ОСОБА_4 стала переможцем аукціону. Згідно Протоколу ОСОБА_4 стала переможцем аукціону по лоту № НОМЕР_2 на право інвестування будівництва офісних приміщень площею 146 кв.м. за ціною 401500 грн.
03.07.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_1 як «Замовника» та громадянкою ОСОБА_4 , як « ОСОБА_5 », укладено договір №2-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі.
Так, згідно з п. 1.1 Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі № 2-ВБ від 03.07.2006 року його предметом є участь «Пайовика» у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення Одеської міської Ради за № 249 від 02.03.2006 року, та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень на умовах, що викладені у договорі.
Пунктом 2.1. Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі № 2-ВБ від 03.07.2006 року сторони визначили, що « ОСОБА_5 » ( ОСОБА_4 ) зобов`язується профінансувати, як переможець аукціонних торгів, що відбулися 01.07.2006 року по лоту № 2 «Право на інвестування будівництва офісних приміщень розташованих на ІІ поверсі прибудованого 5 поверхового адміністративного корпусу в АДРЕСА_1 , загальною площею 146 кв.м. (без перегородок, внутрішніх оздоблювальних робіт та інженерних мереж) виходячи із вартості одного м.кв. загальної площі – 2750 грн. на загальну суму 401500 грн., в термін згідно п.2.3 договору, а Замовник (ДП МОУ «Південьвійськбуд»)побудувати та передати у власність пайовика пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва на власність встановленим порядком, згідно чинного законодавства на нежитлові приміщення загальною площею 146 кв.м. в технічному стані згідно додатку № 2 до цього договору.
01.06.2007 року між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі відповідно до умов якої Замовник зобов`язується повернути Пайовику кошти, сплачені їм на фінансування 3,2 кв.м. із розрахунку фіксованої вартості 1 кв.м. загальної площі - 2750 грн. в сумі 8800 грн.
Таким чином, фактична (фінальна) площа об`єкту нерухомості, будівництво якого фінансується Пайовиком ОСОБА_4 склала 142,8 кв.м., згідно технічного паспорта.
22.06.2007 року згідно Договору переуступки прав та обов`язків (по Договору № 2-ВБ від 03.07.2006) Пайовик ОСОБА_4 переуступила права та обов`язки по Договору № 2-ВБ ОСОБА_1 . Договір укладений за участю Замовника - ДП МОУ «Південьвійськбуд». 
За результатами виконання сторонами укладеного договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі 01.08.2007 року складено Акт приймання-передачі площі нежитлових офісних приміщень до договору.
Із тексту Акту вбачається, що Замовник (ДП МОУ «Південьвійськбуд») передав, а Пайовик ( ОСОБА_1 ) прийняв у власність 142,8 кв.м. на другому поверсі загальної площі адміністративної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . у свою чергу, ДП МОУ «Південьвійськбуд» підтвердив вказаним Актом фінансування Пайовиком реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-ти поверхового адміністративного корпусу у сумі – 392700 грн.
Виходячи зі змісту умов спірного договору судом встановлено, що цей договір передбачає виникнення у ОСОБА_1 - Пайовика майнових прав на пай у вигляді конкретно визначеної площі у новозбудованій частині будинку при реконструкції та правом на отримання паю з подальшим оформленням його у власність вже у вигляді нерухомого майна після введення будинку в експлуатацію. В свою чергу у ДП МОУ «Південьвійськбуд», як Замовника будівництва є обов`язок прийняти кошти пайового внеску, здійснити будівництво, ввести будинок в експлуатацію та передати пай для оформлення власності Пайовиком.
За змістом спірного договору про пайову участь, ОСОБА_1 набув майнові права та отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, а відповідно ДП МОУ «Південьвійськбуд», як Замовник будівництва згідно договору не здійснювало відчуження будь-якого нерухомого майна, а встановило з моменту отримання пайового внеску виникнення майнового права у Замовника (право під відкладальною умовою).
Таким чином, судом встановлено, що за умовами спірного договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі не було порушено будь-яких актів цивільного законодавства, яким встановлений особливий порядок відчуження майна державних підприємств, тому як цим договором передбачене виникнення майнового права у Замовника, та спірного нерухомого майна не існувало, у звязку із чим є не доведеними та не обґрунтованими позивачем підстави для визнання зазначеного договору удаваним.
Судом також встановлено, що 03.02.2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ Ісаєнко Д.В. за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, пропозицію провести заходу вважав слушною, тож надав дозвіл директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою АДРЕСА_1 , за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб.
Довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрована в реєстрі за №2369 від 17.08.2004 року Міністр оборони України ОСОБА_6 уповноважив начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Дмитра Валерійовича як на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств, так і на уповноваження здійснювати функції замовника будівництва державні підприємства. Довіреність видана безстроково до припинення її дії.
Враховуючі вище викладене, ОСОБА_7 листом за вих.№ 10/260/1 від 03.02.2006 року уповноважив «Південьвійськбуд» здійснити саме функції замовника будівництва з залученням пайових внесків третіх осіб, за наслідком чого був укладений спірний договір № 2-ВБ від 03.07.2006 року, а не на відчуження майна.
Довіреність за №2369 від 17.08.2004 року, якою уповноважено ОСОБА_7 на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств була припинена МО України розпорядженням №6828/з від 02.10.2004 року.
Вказаним Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 року №6828/з довіреність була скасована, що вбачається з Постанови Вищого Господарського суду України від 13.07.2010 року №30/257.
Таким чином, саме факт скасування довіреності №2369 від 17.08.2004 року розпорядженням від 02.10.2004 року є преюдиційним фактом. 
Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ Ісаєнка Д.В. про скасування довіреності від 17.08.2004 року. 
Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов до висновку, що на момент надіслання листа директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» щодо залучення коштів пайовиків для реконструкції будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А та укладення з ними договорів, він не був повідомлений у встановлений законом порядку про скасування довіреності, що свідчить про необізнаність останнього та порушення вимог ЦК України. У зв`язку з чим права та обов`язки, що виникли за наслідком вчинення передбачених дій за довіреністю зберігали чинність для особи, що видала довіреність, а тому, суд визнав, що директор ДП МОУ «Південьвійськбуд» діяв в межах повноважень наданих листом ЦСБУ МОУ за вих.№ 10/260/1 від 03.02.2006 року та Статуту, у звязку із чим встановив недоведеними підстави для визнання недійсним спірного договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року з підстав його укладення неуповноваженою особою від імені «Південьвійськбуд».
16.10.2007 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення другого поверху загальною площею 142, 8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відображених у технічному паспорту. Вказане свідоцтво на ім`я ОСОБА_1 видане на підставі спірного договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року, додаткової угоди № 1 від 01.06.2007 року, договору переуступки прав, акту прийому передачі від 01.08.2007 року. В Державному реєстрі речових прав на нерухому майно, саме свідоцтво зазначене, як підстава виникнення права власності, та право за ОСОБА_1 внесене в реєстр 18.10.2007 року.
В період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року.
Зазначене є підтвердженням, що право власності на спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення другого поверху площею 142,8 кв.м. в новозбудованому будинку при реконструкції будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд», виникло у ОСОБА_1 вперше в порядку реєстрації права власності на новостворене майно. Тому, саме зазначене свідоцтво є первинним правовстановлюючим документом, а не спірний договір № 2-ВБ від 03.07.2006 року. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що порушення стабільності та прогнозованості у суспільних відносинах, в тому числі щодо прав власності осіб на нерухоме майно, яке виникле у власника майнового права на пай участі у будівництві, не може бути порушено з метою захисту прав позивача. Крім того, судом зазначено що позивачем не доведено, яким чином саме відповідач порушив права позивача, враховуючи те, що реконструкція з будівництвом нової п`ятиповерхової частини будинку проведена за рахунок пайових внесків, у звязку із чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача викладені у позовній заяві не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Проте повністю погодитися із такими висновками районного суду, апеляційний суд не може, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
За змістом вимог апеляційної скарги Міністерства оборони України, незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у неправильності встановлення обставин відчуження спірного державного нерухомого майна, хибного висновку щодо наявності згоди Міністерства оборони України на відчуження об`єктів нерухомого майна через надання ОСОБА_7 довіреності Міністра оборони України від 17 серпня 2004 року за реєстровим №2369 та листа начальнику Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ Ісаєнка Д.В. за вихідним №10/260/1 від 3 лютого 2006 року на адресу директора ДП МОУ «Південьвійськбуд»; полягає у безпідставності висновку суду з посиланням на статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про незаконність та непропорційність визначеним цілям втручання в право відповідачів на мирне володіння майном.

Так, апеляційним розглядом справи встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29 січня 1989 року №27 «Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України» на базі розформованих військових частин та організацій будівельно-квартирного комплексу створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (Том І: а.с. 12-13). 
Відповідно до положень пункту 4.2 Статуту ДП МОУ «Південьвійсьбуд», затвердженого 29 січня 1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державної власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання; підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (т.1 а.с.14-18).
Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Марчука Є.К. відповідно до Положення про Міністерство оборони України та Генеральний штаб Збройних Сил України уповноважено начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. від імені Міністерства оборони України укладати будь-які договори (угоди, контракти, попередні договори) підряду, в тому числі підряду на капітальне будівництво та капітальний ремонт, пайової участі в будівництві, інвестування будівництва житла, купівлі-продажу квартир та іншого нерухомого майна, його міни, оренда земельних ділянок, оцінка майна, передачі в заставу рухомого та в іпотеку нерухомого майна на користь Міністерства оборони України та третіх осіб, купівлі паливно-енергетичних ресурсів, матеріалів і технічних засобів, сумісної діяльності, оренди державного майна та прийому-передачі матеріальних цінностей, представляти і захищати інтереси Міністерства оборони України з усіх питань, пов`язаних з укладенням та виконанням зазначених договорів (угод, контрактів), в органах бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно на всій території України, у відповідних управліннях земельних ресурсів з правом підписання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками та в усіх інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; бути представником в судах загальної юрисдикції України. Довіреність посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 17 серпня 2004 року, зареєстровано в реєстрі за №2369. Довіреність видана з правом передовіри та є безстроковою до моменту припинення її дії (Том І: а.с.36).
Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) Довіреність, посвідчена 17 серпня 2004 року нотаріусом Шевчук З.М. за реєстраційним №2369, припинила дію; 10 квітня 2006 року (запис про припинення дії довіреності внесено приватним нотаріусом Шевчук З.М. 10 квітня 2006 року 11:33:29 на підставі листа від 1 квітня 2006 року Міноборони (Том І: а.с. 71, 71 зворот). 
На лист №12 від 31 січня 2006 року державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» щодо проведення реконструкції будівлі по АДРЕСА_1 за рахунок коштів пайовиків за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнко Д.В. надіслано директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» листа №10/260/1 від 3 лютого 2006 року, за змістом якого Міністерство оборони України вважало наведену у листі від 31 січня 2006 року №12 пропозицію провести заходи по реконструкції будівлі за рахунок пайових внесків третіх осіб слушною та такою, що підлягає реалізації шляхом укладення відповідних господарських угод (договорів) (Том І: а.с.35).
Згідно Договору №2-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі від 3 липня 2006 року, укладеного між державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора («замовник») та громадянкою ОСОБА_4 («пайовик»), предметом договору є участь Пайовика на конкурентних засадах в будівництві з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 6-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення Одеської міської ради за №249 від 2 березня 2006 року та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових приміщень на умовах, що викладені в цьому договорі (п.1.1).
Пунктом 2.1. вищевказаного догвору передбачено, що Пайовик зобов`язується профінансувати як переможець аукціонних торгів, що відбулися 1 липня 2006 року по лоту №2 «Право на інвестування будівництва нежитлових офісних приміщень розташованих на 2 поверсі прибудованого 6 поверхового адміністративного корпусу в АДРЕСА_1 загальною площею 146 кв.м (без перегородок, внутрішніх оздоблювальних робіт та інженерних мереж)», а Замовник побудувати та передати у власність Пайовика пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва на власність встановленим порядком, згідно чинного законодавства на нежитлові приміщення загальною площею 146 кв.м. в технічному стані згідно додатку №2 до цього договору (Том І: а.с.42-43). 
Додатковою угодою №1 від 01 червня 2007 року до Договору №2-ВБ від 3 липня 2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі визначено, що площа офісних приміщень, вартість яких Пайовик зобов`язується профінансувати, а Замовник зобов`язується передати у власність Пайовика, визначена пунктом 2.1 Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі №2-ВБ від 3 липня 2006 року, фактично становить 142,8 кв.м згідно технічного паспорту, виготовленого бюро технічної інвентаризації (Том І: а.с. 45). 
З матеріалів справи також вбачається, що 22.06.2007 року згідно Договору переуступки прав та обов`язків (по Договору № 2-ВБ від 03.07.2006) Пайовик ОСОБА_4 переуступила права та обов`язки по Договору № 2-ВБ ОСОБА_1 . Договір укладений за участю Замовника - ДП МОУ «Південьвійськбуд» (Том І: а.с. 45 зворот – 46). 
За результатами виконання сторонами укладеного договору № 2-ВБ від 03.07.2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі 01.08.2007 року складено Акт приймання-передачі площі нежитлових офісних приміщень до договору (Том І: а.с. 46 зворот). 
Згідно Свідоцтва про право власності на нежитлові офісні прирміщення, виданого 16 жовтня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі Договору №2-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі від 3 липня 2006 року; Додаткової угоди №1 від 01 червня 2007 року до Договору №2-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі від 03 липня 2006 року; договору переуступнки прав та облвязків по договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі за №2-ВБ від 03 липня 2006 року; акту прийому-передачі від 1 серпня 2007 року, об`єкт, що в цілому складається з приміщень, загальною площею 142,8 кв.м., відображених у технічному паспорті від 07 серпня 2007 року, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому дійсно належить гр. ОСОБА_1 на праві приватної власності (Том І: а.с. 47). 
Матеріалами справи також встановлено, що Листом від 11 вересня 2018 року №4192 заступник військового прокурора Південного регіону України проінформовано Міністерство оборони України про не надання Міністерством оборони України згоди ДП МОУ «Південьвійськбуд» на укладення договорів, результатом яких є відчуження державного нерухомого майна за адресом: АДРЕСА_1 ; про використання державної власності всупереч закону; про подання прокуратурою позовів в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (Том І: а.с.50-51).
Отже, на підставі поданих учасниками справи доказів встановлено, що державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» є підприємством, заснованим на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю; засновником підприємства є Міністерство оборони України. Майно підприємства є державною власністю, закріплюється за ним на праві повного господарського відання; підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та його Статуту. Органом управління майном підприємства є Міністерство оборони України. 
3 липня 2006 року підприємством укладено договори з фізичною особою на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, предметом яких була участь пайовика у будівництві з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі з надбудовою п`ятого поверху та прибудови 5-поверхового адміністративного корпусу за адресом: АДРЕСА_1 . Виконання вказаних договорів зі сторони підприємства як замовника передбачало побудову та передачу у власність пайовика пакету документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва про власність на обумовлені договором нежитлові приміщення.
Відповідно до статті 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншими юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом; відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємством має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що Міністерством оборони України як органом, до сфери управління якого входить ДП МОУ «Південьвійсьбуд», надавалась згода на укладення спірного договору №2-ВБ від 3 липня 2006 року, в результаті якого відбулося відчуження державного нерухомого майна, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , суду не надано.
Наявний в матеріалах справи лист №10/260/1 від 3 лютого 2006 року начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. надісланий директору ДП МОУ «Південьвійськбуд», за змістом якого Міністерство оборони України вважало наведену у листі від 31 січня 2006 року №12 ДП МОУ «Південьвійськбуд» пропозицію провести заходи по реконструкції будівлі за рахунок пайових внесків третіх осіб слушною та такою, що підлягає реалізації шляхом укладення відповідних господарських угод (договорів), не є належним доказом надання згоди органом управління на укладення договорів, в наслідок виконання яких відбулося відчуження державного нерухомого майна. 
Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавство, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відсутність згоди Міністерства оборони України на укладення договорів, внаслідок виконання яких відбулося відчуження державного нерухомого майна, вказує на те, що договір №2-ВБ від 3 липня 2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, укладений за відсутності необхідного обсягу повноважень з порушенням частини 5 статті 75 ГК України, тому спірні договори підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.
Правочин, визнаний недійсним, не породжує жодних правових наслідків, відтак, при визнанні недійсними спірних договорів на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі Міністерство оборони України як уповноважений власник належного державі майна вправі на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати це державне майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Проте, в даній справі підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності з огляду на наступне.
Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. 
Так, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до суду з вимогами про визнання недійсними договорів, витребування майна, скасування державної реєстрації права власності звернувся 25 вересня 2018 року. Суб`єктивне право, про захист якого просить прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, існує, факт його порушення встановлено, відтак, підстави для відмови в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги, як то вирішив суд першої інстанції, відсутні.
Положеннями частин 3, 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороно у спорі, є підставою для відмови у позові.
Заяву про застосування позовної давності зроблено відповідачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції до винесення ним рішення, відтак, за доведеності спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, у позові належить відмовити.
На правовідносини, що виникли, поширюється визначена статтею 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки.
За загальним правилом, що міститься у частині 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Спірним є початок перебігу позовної давності.
Судова практика, на яку орієнтує касаційна інстанція, виходить з того, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав; що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Так, прокурор та Міністерство оборони України дотримання строку позовної давності обґрунтовує тим, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів на нерухоме майно – адміністративну будівлю, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 , Міністерство оборони України довідалося лише з листа заступника військового прокурора Південного регіону України від 11 вересня 2018 року №05/3-4192вих18. 
Проте дане не доводить той факт, що Міністерство оборони України не знало (не могло знати) про порушення свого права раніше.
Відповідно до положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності», який набрав чинності з 18 жовтня 2006 року, до повноважень органів управління віднесено, зокрема, забезпечення проведення щорічних аудиторських перевірок окремо визначених державних підприємств і господарських структур (п.8 ч.1 ст.6); здійснення контролю за діяльністю господарських структур (п.10 ч.1 ст.6); ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів (п.11 ч.1 ст.6) тощо.
Статутом ДП МОУ «Південьвійськбуд», який затверджено наказом Міністра оборони України від 29 січня 1998 року №27, передбачено здійснення контролю органом управління майном, тобто Міністерством, за ефективністю використання, збереженням закріпленого за підприємством майна.
Отже, Міністерство оборони України як орган управління майном ДП МОУ «Південьвійськбуд» мав здійснювали контроль за ефективним використанням, збереженням закріпленого за підприємством майна. 
Матеріали справи містять інформацію, не заперечену прокурором та Міністерством оборони України, щодо проведення з 6 листопада 2008 року по 18 листопада 2008 року документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ «Південьвійськбуд» за період з 1 жовтня 2006 року по 18 листопада 2008 року під керівництвом старшого інспектора-ревізора відділу фінансового контролю у сфері виробництва та послуг Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України із залученням спеціалістів цього ж відділу на підставі плану Контрольно-ревізійної роботи на П півріччя 2008 року та посвідчень директора Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України від 5 листопада 2008 року №№234/438, 439, 440, 441. В Акті контрольно-ревізійної перевірки ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 21 листопада 2008 року №234/43/230, підписаному посадовою особою Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства, відображено обізнаність з приводу укладення за результатами проведених аукціонів договорів на пайову участь в реконструкції будівлі за адресом: АДРЕСА_1 , після виконання яких ДП МОУ «Південьвійськбуд» належить лише 714,00 кв.м приміщень будівлі із 1696,9 кв.м до реконструкції та із 3135,3 кв.м після реконструкції. 
Крім того, 28 серпня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, яким було посвідчено, що об`єкт, розташований за адресом: АДРЕСА_1 та складається з однієї будівлі літ. «А» загальною площею 3135,3 кв.м, належить Державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності. 
Спірний договір на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі укладено 3 липня 2006 року, реконструкцію об`єкту завершено у 2007 році, а 16 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право приватної власності на нежитлові приміщення та використовуються ним як власником.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що подання прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України позову 25 вересня 2018 року є зверненням до суду з пропуском строку позовної давності; той факт, що Міністерство оборони України про порушення права державної власності могло довідатися не менш як 10 років тому, ні прокурором, ні Міністерством оборони України, в інтересах якого подано прокурором позов, не спростовано; щонайменше з листопада 2008 року позивач очевидно знав (не міг не знати) про вибуття з власності держави спірного майна, відповідно про порушення внаслідок цього прав держави. 
Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанова Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-1852цс16, постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі №369/6892/15-ц, від 22 травня 2018 року в справі №469/1203/15-ц, від 4 грудня 2018 року в справі №910/18560/16). 
Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Враховуючи відсутність обставини, які б свідчили про поважність причин такого значного пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, захист прав держави в даному випадку є вичерпаним, а тому у позові прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України належить відмовити за спливом позовної давності.
Отже, з урахуванням наведенного, доводи апелянта про те, що строк позовної давності не пропущений не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки безпосередньо на МО України покладено обов`язок з управління та обліку державного майна, а відтак МО України як розпорядник державного майна зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах за аналогічними справами щодо нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: у справі № 916/1807/18 від 30 липня 2019 року; у справі №916/1808/18 від 30 липня 2019 року; у справі № 916/1805/18 від 27 серпня 2019 року; у справі № 916/1804/18 від 11 листопада 2019 року; у справі №916/1806/18 від 18 грудня 2019 року.
Аналіз висновків постанов Верховного Суду за аналогічними справами зводиться до відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливли строків позовної давності, тому касаційні скарги заступника військового прокурора Південного регіону України (МО України) залишено без задоволення, рішення попередніх інстанції про відмову у позові без змін. 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року скасувати.
Прийняти постанову.
Позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.12.2022 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева 

Л.А. Гірняк