Ухвала
 
02 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 363/3965/15
провадження № 61-11520к20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В. розглянув заяву ОСОБА_1  про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , Національний Банк України, про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 та Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») подали до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 
23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 
2020 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу АТ КБ«ПриватБанк» задоволено частково, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 рокув частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ КБ«ПриватБанк» про стягнення пені скасовано і в задоволенні позову в цій частині відмовлено. Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині зменшення розміру стягнених процентів за користування грошовими коштами та розміру загальної суми стягнення змінено, зменшено розмір стягнених процентів до 381 369,84 грн та розмір загальної суми стягнення до 9 391 969,60 грн. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держависудового збору змінено, зменшено розмір судового збору до 6 090,00 грн. В іншій оскарженій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 397,96 грн судових витрат на сплату судового збору. 
У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, у якому він просить суд вирішити питання судових витрат щодо сплаченого ним судового збору у розмірі 12 800,00 грн при подання касаційної скарги, повернути його або обґрунтувати відмову у поверненні судового збору.
Зазначає, що у судах першої та апеляційної інстанцій не виникало сумнівів у наявності у нього прав споживача за Законом України «Про захист прав споживачів», хоча банк наявність у нього таких прав оспорював і стверджував, що у нього не було права вибору територіальної підсудності. Ні при подачі позову, ні при подачі апеляційної скарги, з огляду на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» судовий збір він не сплачував.
Між тим, за поданою ним касаційною скаргою ухвалою Верховного Суду від 
04 вересня 2020 року його зобов`язано було сплатити судовий збір. Ухвала мотивована тим, що права споживача у нього відсутні. З огляду на цю ухвалу, він сплатив судовий збір у сумі 12 800,00 грн. Водночас, сплативши судовий збір, у заяві до суду щодо усунення недоліків від 15 вересня 2020 року повторно доводив, що права споживача у нього все таки є наявними, просив суд повернути судовий збір.
Як слідує із змісту постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, питання наявності чи відсутності персонально у нього прав споживача суд фактично оминув і у цьому контексті детальні висновки щодо нього відсутні.
Отже суд виніс кінцеве рішення, де нібито погодився з наявністю у нього прав споживача і правомірністю обрання ним підсудності за місцем проживання (хоча і не обґрунтував цього). Проте, якщо кінцеве рішення ухвалено і він правильно обрав підсудність, то йому підлягав поверненню сплачений судовий збір, оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» від його сплати він був звільнений. Тому це питання залишилося не вирішеним.
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішено питання про судові витрати. 
Ухвалення додаткового рішення є способом усунення неповноти рішення суду і яке може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року при вирішення питання розподілу судових витрат колегією суддів враховано висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), що «при зверненні до суду із цим позовом позивачі судовий збір не сплачували, посилаючись на те, що є споживачами, які на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-ХІІ звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу та пені за частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, оскільки суди вважали, що між банком та кожним з позивачів існують споживчі правовідносини. Проте суди не врахували, що такі правовідносини припинені рішенням суду про розірвання договорів та існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону № 1023-ХІІ, тому позивачі не звільнені від сплати судового збору».
В цій справі колегія суддів зазначила, що у зв`язку з розірванням договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 01 червня 2005 року з 24 липня 
2005 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Тому понесені відповідачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції покладені на ОСОБА_1 в сумі 15 397,96 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог за наслідком касаційного перегляду справи. 
Оскільки касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, сплачений ним судовий збір при поданні касаційної скарги у розмірі 12 800,00 грн розподілу не підлягав.
При цьому питання порушення правил територіальної підсудності Верховний Суд, з урахуванням меж касаційного перегляду, не вирішував.
Зміст вказаної постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року та заяви  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення свідчить, що суд касаційної інстанції судові витрати розподілив виходячи з результату перегляду справи в касаційному порядку та пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому надана оцінка доводами сторін щодо поширення на позивача Закону України «Про захист прав споживачів» з метою звільнення від сплати судового збору. 
Отже, питання щодо судових витрат, у тому числі ОСОБА_1 на сплату судового збору при поданні касаційної скарги, Верховним Судом вирішено, а мотиви такого рішення належним чином обґрунтовані.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до частин першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.
Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя - четверта статті 44 ЦПК України). 
За таких обставин заявуОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення слід визнати зловживанням процесуальними правами, а тому воно підлягає поверненню. 
Керуючись статтями 44, 260 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Заяву  ОСОБА_1  про ухвалення додаткового рішення у справі № 363/3965/15 повернути заявнику без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                Є. В. Краснощоков