Ухвала
 
21 жовтня 2022 року
місто Київ
 
справа № 202/7130/20
провадження № 61-9511ск22
 
Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неповернутої суми позики; за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути на її користь неповернуту суму позики, розмір якої відповідно до розписки становить 200 000,00 дол. США, що еквівалентно 5 600 000 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 360 000, 00 дол. США, що еквівалентно 10 080 000 грн, разом 15 551 200, 00 грн.
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 у березні 2021 року звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсним договір позики від 10 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у частині встановлення відсотків (15 % річних) за позику та сплати відсотків за перші 12 місяців строку позики; стягнути з ОСОБА_1 суму у розмірі 30 000, 00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України доларів США до гривні на дату подання позову складає 838 368, 00 грн.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 13 квітня 2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська задовольнив позов ОСОБА_1 .
Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернуту суму позики згідно із розпискою від 10 листопада 2007 року у розмірі 200 000, 00 дол. США, що еквівалентно 5 600 000, 00 грн, відсотки за користування позикою в сумі 360 000, 00 дол. США, що еквівалентно 10 080 000, 00 грн, разом 15 551 200, 00 грн.
Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 . Здійснив розподіл судових витрат.
Постановою від 07 вересня 2022 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував рішення 
Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2022 року в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 .
Здійснив розподіл судових витрат.
І. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1. 28 вересня 2022 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2022 року залишити в силі.
Ухвалою від 07 жовтня 2022 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу без руху та надав заявнику строк для усунення її недоліків з метою надання доказів доплати судового збору за подання касаційної скарги.
ОСОБА_1 19 жовтня 2022 року із застосуванням електронного зв`язку направила до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додала докази доплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у розмірі 8 615, 00 грн.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.
Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що у касаційній скарзі заявник визначила підстави касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.
Заявник, наполягаючи на тому, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судового рішення визначила те, що:
- (1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, щодо застосування судами позовної давності;
- (2) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, де зазначено, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки;
- (3) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 27 лютого 2020 року у справі № 752/13757/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 332/731/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, відповідно до яких наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум доводить те, що боргове зобов`язання не виконане;
- (4) суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які мають істотне значення для вирішення справи;
- (5) суд апеляційної інстанції не надав оцінку порушенню прав позивача.
Отже, серед підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявником зазначені ті підстави, які згадані у пункті 1 частини другої статті 389, пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
ІІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ
Оскільки вимоги ухвали Суду виконані, касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Суд не встановив достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відкрити касаційне провадження у справі.
Витребувати із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 202/7130/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неповернутої суми позики; за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.
Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                            С. О. Погрібний
 
                                                                                                                      І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                      О. В. Ступак