ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Гриціва М. І. та Гудими Д. А.
Справа № 910/14224/20
Провадження № 12-20гс22
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
1.           21 вересня 2020 року Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» (далі - позивач) звернулося із позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач). Просило визнати припиненими зобов`язання позивача перед відповідачем за кредитним договором від 2 лютого 2009 року № 4Н09129Д (далі - кредитний договір), який уклали сторони, у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином. Обґрунтувало позов так:
1.1.       Позивач із засобів масової інформації дізнався, що відповідач подав позов до Суду Штату Делавер (The Delaware Court Of Chancery) до деяких фізичних та юридичних осіб (далі - позов до суду штату Делавер). У тій позовній заяві відповідач зазначив, що підставою його звернення до суду у США стала серія грубих шахрайських схем для придбання там активів через відмивання та незаконне присвоєння коштів, які відповідач видавав у якості корпоративних позик. У такий спосіб позивач нібито отримав від відповідача 30 мільйонів доларів США кредиту, який, як стверджує відповідач, не повернув.
1.2.       Позивач належно та своєчасно виконав зобов`язання за кредитним договором. Додані до позову копії банківських виписок із рахунків позивача це підтверджують.
1.3.       Суд може захистити позивача за вимогою «про визнання права на припинення зобов`язання» (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 червня 2018 року у справі № 911/169/16, від 19 червня 2018 року у справі № 916/993/17, від 3 квітня 2019 року у справі № 913/317/18).
(2) Зміст рішення суду першої інстанції
2.           22 січня 2021 року Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив. Мотивував так:
2.1.       Якщо кредитор не визнає передбачене статтею 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право боржника на припинення зобов`язання, таке право захищає суд за позовом боржника на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.
2.2.       Позивач повернув відповідачеві кредит і сплатив йому всі проценти, винагороди й інші виплати за умовами кредитного договору.
(3) Зміст постанови суду апеляційної інстанції
3.           14 квітня 2021 року Північний апеляційний господарський суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2021 року. Аргументував так:
3.1.       Позивач обґрунтував виникнення у нього права на припинення зобов`язань за кредитним договором не «самим фактом укладення» такого договору чи повернення кредиту та сплати відсотків за цим договором, а «саме фактом невизнання» відповідачем припинення договірних зобов`язань, які позивач належно (тобто без тих порушень законодавства України, про які відповідач написав у позові до суду штату Делавер) виконав. У тому позові він «не визнає належного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором», що «призводить до порушення інтересу позивача та може призвести до реального порушення права шляхом встановлення факту виконання зобов`язання за кредитним договором злочинним шляхом».
3.2.       Оскільки відповідач не визнає належне виконання позивачем відповідно до вимог статей 202 і 203 Господарського кодексу України зобов`язання з повернення кредиту та сплати всіх процентів, винагород, інших виплат, суд має визнати припиненими всі зобов`язання за кредитним договором.
3.3.       Правовідносини цієї справи та справи № 522/1528/15-ц не є подібними, бо в останній Велика Палата Верховного Суду встановила наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, що вже унеможливлювало задоволення позову у справі про визнання поруки припиненою. Тоді як у справі № 910/14224/20 у сторін немає спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.
(4) Зміст касаційної скарги відповідача
4.           9 червня 2021 року відповідач подав касаційну скаргу. Просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову. Мотивував касаційну скаргу, зокрема, так:
4.1.       «Права на припинення зобов`язань» не існує як такого. Стаття 599 ЦК України таке право не гарантує. Навіть якщо припустити його існування, позивач не довів, що відповідач це право порушує або не визнає.
4.2.       Як вимога про визнання припиненими всіх зобов`язань позивача перед відповідачем, так і про визнання права на припинення зобов`язань не є належними способами захисту.
4.3.       Зміна або припинення правовідношення у зобов`язальних правовідносинах, які виникли з договору, може відбуватися виключно шляхом розірвання такого договору.
4.4.       Наявність чи відсутність окремого спору про стягнення заборгованості не впливає на необхідність враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. За змістом цих висновків для задоволення позову про визнання права позивач має довести порушення, оспорювання чи невизнання його права або інтересу, а, захищаючи інтерес у юридичній визначеності в договірних відносинах, - також те, що у відповідача є право вимоги (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату особі, яку він вважає боржником), а у позивача - відповідний обов`язок.
4.5.       Відповідач не надсилав претензій, не виставляв рахунків на оплату і у будь-який інший спосіб не вимагав від позивача сплати коштів за кредитним договором. Крім того, відповідач у позові до суду штату Делавер не заявив до позивача жодних вимог, зокрема про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у тому процесі не має будь-якого процесуального статусу. 
(5) Зміст ухвал суду касаційної інстанції
5.           25 червня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановив ухвалу про поновлення строку на подання відповідачем касаційної скарги, відкриття касаційного провадження та призначення розгляду цієї скарги.
6.           19 жовтня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України. Обґрунтував ухвалу тим, що у справі є виключна правова проблема щодо обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання зобов`язань припиненими.
7.           2 лютого 2022 року Велика Палата Верховного Суду (суддя-доповідач - Ткач І. В.) постановила ухвалу, згідно з якою повернула справу Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду. Аргументувала ухвалу тим, що немає протилежності підходів Великої Палати Верховного Суду у справах № 916/1415/19 і № 522/1528/15-ц, а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не просив відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Великої Палати Верховного Суду. Окремих думок з приводу повернення справи судді не висловили.
8.           12 липня 2022 року Верховний Суд у складі тієї самої колегії суддів Касаційного господарського суду постановив ще одну ухвалу, згідно з якою знову передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду за тим же приписом частини п`ятої статті 302 ГПК України. Мотивував ухвалу так:
8.1.       У справі є виключна правова проблема щодо обрання позивачем належного та ефективного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України у контексті визнання припиненими договорів (договірних зобов`язань, договірних правовідносин).
8.2.       У проваджені судів нижчих інстанцій є значна кількість справ (за даними відповідача - понад 100) з аналогічними, як у справі № 910/14224/20, предметами та підставами позову: одна справа - у провадженні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, а інші - у судах апеляційної та першої інстанцій (зокрема, № 910/12559/20, 910/4216/21, 910/12917/20, 910/12918/20, 910/13313/20, 910/16154/20, 910/1846/21, 910/4223/21, 910/2211/21).
8.3.       У практиці Верховного Суду у справах господарської та цивільної юрисдикцій є різні висновки щодо застосування положень статті 16 ЦК України про способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Так, у постанові від 19 січня 2021 року у господарській справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком апеляційного суду про відмову у позові про визнання договорів іпотеки припиненими через обрання позивачем неналежного способу захисту. А у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 480/2365/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема, залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо визнання припиненими кредитних договорів і змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції, визнавши припиненою іпотеку за іпотечним договором через те, що позивач обрав ефективний спосіб захисту його прав та інтересів - визнання права, - який включає також визнання відсутності права.
8.4.       Вирішуючи спори про визнання припиненими договорів (договірних зобов`язань, договірних правовідносин), суд касаційної інстанції у справах № 916/1415/19, 902/608/19, 911/2711/18, 390/2243/17, 477/33/20, 480/2365/16, 910/12662/20, 372/2583/18, 127/26402/20 сформулював різні висновки щодо обрання позивачем належного та ефективного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України, що зумовило відмінні результати вирішення зазначених справ. Отже, немає усталеної судової практики з означеного питання та є істотні розходження у висновках суду касаційної інстанції про застосування однієї і тієї ж норми права у подібних правовідносинах.
9.           15 вересня 2022 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про прийняття справи до розгляду. Обґрунтувала так:
9.1.       У справі є виключна правова проблема, бо Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду навів велику кількість справ з аналогічними предметами та підставами позову (кількісний критерій).
9.2.       Обґрунтування, наведені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 19 жовтня 2021 року у цій справі з посиланням на справи № 911/169/16, 916/993/17, 913/317/18, 916/1415/19 і 522/1528/15-ц за кількісним та якісним критеріями не дозволяли виснувати про наявність виключної правової проблеми у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності під час виконання договірних зобов`язань.
ІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
10.        З ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року не погоджуємося. Така ухвала підриває засади справедливого судового розгляду, оскільки справа повторно передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду всупереч прямій забороні процесуального закону. Більше того, передана з тієї самої підстави наявності нібито виключної правової проблеми. Щодо цієї підстави Велика Палата Верховного Суду вже висловилася в ухвалі від 2 лютого 2022 року.
11.        Якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала (речення перше частини шостої статті 303 ГПК України).
12.        Вважаємо, що Велика Палата могла вказати як на відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, так і про недоцільність такого розгляду через відсутність виключної правової проблеми та наявність у раніше ухваленій постанові висновку про застосування боржником превентивного способу захисту його інтересу в юридичній визначеності у договірних правовідносинах із кредитором.
(1) Щодо відсутності підстав для повторної передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
13.        Велика Палата Верховного Суду мала вдруге повернути справу на розгляд Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для продовження розгляду. Повторне передання Великій Палаті Верховного Суду тієї самої справи прямо забороняє Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України).
14.        Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати (речення друге частини шостої статті 303 ГПК України).
15.        Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
16.        19 жовтня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вперше передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду через нібито наявність виключної правової проблеми. Але 2 лютого 2022 року Велика Палата Верховного Суду цю справу повернула відповідній колегії суддів, вважаючи, що такої проблеми немає. Після цього з огляду на визначену у реченні другому частини шостої статті 303 ГПК України заборону у Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вже не було можливості 12 липня 2022 року знову передати справу на розгляд Великій Палаті Верховного Суду.
17.        Прийняття 15 вересня 2022 року справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду створює небезпеку того, що позивач під час такого розгляду стверджуватиме про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, бо Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для вирішення справи. А у разі, якщо вона ухвалить рішення не на користь позивача, він зможе стверджувати про вказане порушення у Європейському суді з прав людини.
(2) Щодо недоцільності розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду
(2.1) Щодо відсутності обґрунтування виключної правової проблеми
18.        Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключну правову проблему треба, як правило, оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє те, що певна проблема постала не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням питання, щодо якого постає проблема. А з погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати:
18.1.    Відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект);
18.2.    Відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).
19.        Велика Палата Верховного Суду вже декілька разів відмовляла Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у відступі від зазначеної практики застосування кількісного та якісного критеріїв визначення виключної правової проблеми, вважаючи, що констатація наявності певної правової проблеми без відповідного обґрунтування її виключності не означає наявність підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та не зумовлює доцільність розгляду цієї справи (див. ухвали від 20 квітня 2022 року у справі № 357/380/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 759/20550/18, від 4 травня 2022 року у справі № 201/909/20).
20.        Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 12 липня 2022 року у справі № 910/14224/20 мав обґрунтувати наявність саме виключної правової проблеми, яка потребує вирішення Великою Палатою Верховного Суду. Натомість продемонстрував дотримання кількісного критерію визначення такої проблеми, а якісний фактично підмінив необхідністю відступу від якогось із висновків щодо застосування норм матеріального права через ілюстрації розбіжностей у судовій практиці (про це Велика Палата Верховного Суду опосередковано зазначила в ухвалі від 2 лютого 2022 року про повернення справи відповідній колегії суддів). Виглядає дещо дивним те, що ні в ухвалі від 19 жовтня 2021 року, ні в ухвалі від 12 липня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду прямо про потребу такого відступу від конкретного висновку не зазначив.
(2.2) Щодо наявності висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду
21.        В ухвалі від 15 вересня 2022 року, приймаючи справу для продовження розгляду, Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала виключну правову проблему відсутністю єдиної судової практики у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності під час виконання договірних зобов`язань. Але вона вже вирішила цю правову проблему раніше. У постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду визначила ті випадки, коли боржник може застосувати превентивний спосіб захисту, маючи законний інтерес у забезпеченні юридичної визначеності у договірних відносинах із кредитором. Надалі відповідну практику вона вже неодноразово застосовувала в інших справах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 21-22), 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункти 9.11, 9.19-9.21, 9.29), 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.54), 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 34-35)). Навіть з огляду на вказане розгляд справи № 910/14224/20 у Великій Палаті Верховного Суду є недоцільним. Крім того, національна судова система не є засобом створення передумов для вирішення спору у суді іншої держави.
22.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц сформулювала, зокрема, такі висновки:
22.1.    Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності (пункт 56).Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках (пункт 57):
1) кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
2) особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
22.2.    Спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, можна застосовувати лише у разі недоступності позивачу можливості захисту його права (пункт 58). Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника є спрямованим на усунення правової невизначеності. Відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. Тому такий спосіб захисту є виключно превентивним (пункт 59).
22.3.    Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту (пункт 60).
22.4.    Якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання (пункт 61). Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не можна задовольнити (пункт 62).
22.5.    Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не можна задовольнити, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора (пункт 63).
22.6.    Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64). У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту (пункт 65).
23.        Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не мав підстав вважати, що у справі № 910/14224/20 існує виключна правова проблема стосовно застосування боржником способу захисту його інтересу в юридичній визначеності за наявності релевантних висновків Великої Палати Верховного Суду щодо меж використання боржником превентивного способу захисту у договірних правовідносинах. Для відступу від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 302 ГПК України) чи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду (частина третя статті 302 ГПК України) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду справу не передавав, потребу у відступі від конкретних висновків суду касаційної інстанції не обґрунтував.
ІІІ. ВИСНОВКИ
24.        Велика Палата Верховного Суду мала повернути справу Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для продовження розгляду, оскільки:
(а) ця колегія не мала повноважень повторно передавати ту саму справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а її прийняття останньою для продовження розгляду створило передумову для порушення гарантії справедливого судового розгляду у частині розгляду справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод);
(б) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від її попередніх висновків (частина четверта статті 302 ГПК України), у яких вона раніше вже визначила межі застосування боржником у договірних відносинах превентивного способу захисту (постанова від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц), чи для відступу від згаданого в ухвалі від 12 липня 2022 рокувисновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду (частина третя статті 302 ГПК України), сформульованого у постанові від 28 квітня 2022 року у справі №480/2365/16;
(в) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не обґрунтував наявність якісного критерію виключної правової проблеми за наявності висновків Великої Палати Верховного Суду в іншій справі, у якій вона відповідну проблему фактично вирішила. А Велика Палата Верховного Суду не могла вважати, що стосовно застосування превентивного способу захисту інтересу боржника в юридичній визначеності виключна правова проблема далі існує.
Судді:	 М. І. Гриців	
 	 Д. А. Гудима