Постанова
Іменем України                                     
 
21 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 127/2972/21
провадження № 61-19823св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,            
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гончара Олександра Івановича на постанову Вінницького апеляційного суду                      від 11 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Голоти Л. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про визнання строку дії договору зберігання закінченим та стягнення коштів за цим договором.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 06 березня 2019 року вона продала частину належного їй житлового будинку з надвірними спорудами та земельні ділянки. Грошові кошти у розмірі 24 000,00 дол. США, отримані від продажу нерухомого майна, 06 березня 2019 року вона передала             ОСОБА_2 на зберігання, про що остання склала розписку.
Вказувала на те, що на її усні звернення та письмову претензію від 22 січня 2021 року про повернення коштів ОСОБА_2 не реагує, грошові кошти не повертає.
Зазначала, що вона є одинокою пенсіонеркою, 1938 року народження,  особою з інвалідністю другої групи, рідних у неї немає. Внаслідок дій відповідача вона позбавлена власних грошей та перебуває на межі бідності.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати строк дії договору зберігання закінченим та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 24 000,00 дол. США.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 серпня            2021 року, ухваленим у складі судді  Вохмінової О. С., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не визнала факт отримання від позивача                 24 000,00 дол. США на зберігання, а зі змісту розписки від 06 березня              2019 року неможливо достовірно встановити, що гроші отримані від            ОСОБА_1 , також не уточнено, в якій валюті були отримані гроші.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано строк дії договору зберігання, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 березня 2019 року, закінченим 31 січня 2021 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором зберігання у розмірі 24 000,00 дол. США.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд, враховуючи те, що розписка, оригінал якої знаходиться                              у ОСОБА_1 , містить конкретні дані і інформацію про вид і розмір майна, що передавалось на зберігання, - 24 000,00 дол. США, прізвище, ім`я та по-батькові зберігача - ОСОБА_2 , дату їх отримання нею на зберігання -        06 березня 2019 року, дійшов висновку про те, що вказана розписка свідчить про факт передачі ОСОБА_1 зазначених коштів ОСОБА_2 і виникнення між сторонами зобов`язань із договору зберігання.
 
При цьому апеляційний суд посилався на правову позицію, яка міститься             у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21) про те, що особа, яка має боргову розписку,        в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або               є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).
 
Оскільки у справі відсутні належні і допустимі докази, визначені частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або докази неправомірного заволодіння ОСОБА_1 розпискою                ОСОБА_2 (рішення правоохоронних органів щодо цього відсутнє), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , яка має розписку, в якій немає даних про поклажодавця (кредитора), вважається поклажодавцем.
 
Установивши, що відповідач не виконала зобов`язань за договором зберігання, не повернула позивачу грошові кошти на письмову вимогу останньої повернути кошти до 31 січня 2021 року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання строку дії договору зберігання закінченим 31 січня 2021 року та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 24 000,00 дол. США. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гончар О. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції обґрунтував свій висновок правовою позицією Верховного Суду від 19 травня 2021 року  у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21) стосовно розписки про отримання у борг грошових коштів, у той час як предметом спору                                є розписка про зберігання коштів. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що у спірній розписці не зазначено долар якої саме іноземної країни передавався на зберігання, а також вона не містить даних про поклажодавця.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, за яких особа, яка має боргову розписку про зберігання валюти, в якій немає даних про поклажодавця, вважається поклажодавцем та коли у борговій розписці відсутні відомості про країну валюти.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скаргита залишити судове рішення апеляційного суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 березня 2019 року ОСОБА_2 склала розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 23.10.2001 року, отримала кошти у розмірі 24 000 $ (двадцять чотири) тисячі доларів 06.03.2019 року на зберігання».
 
Оригінал вказаної розписки знаходиться у ОСОБА_1 
 
21 січня 2021 року ОСОБА_1 направила поштовим повідомленням письмову вимогу ОСОБА_2 про повернення їй 24 000,00 дол. США до 31 січня               2021 року, яку остання отримала 22 січня 2021 року.
 
Вказану вимогу ОСОБА_2 не виконала.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення  апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
 
Частинами першою, третьою статті 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Розписка, квитанція або інший документ               є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що у ОСОБА_1 знаходиться розписка ОСОБА_2 про те, що 06 березня 2021 року остання взяла                   у позивача на зберігання гроші у розмірі 24 000,00 дол. США. Факт того, що вказана розписка написана нею особисто ОСОБА_2 та її представник          в судовому засіданні не заперечували.
 
Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду                          від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19 (провадження, № 61-13172св19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі                                  № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).
 
Правовідносини, що витікають з договорів зберігання та договорів позики, передбачають передачу однією стороною іншій майно (кошти) на строк, після закінчення якого вони підлягають поверненню.
 
Договір зберігання, як і договір позики, є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі речей чи грошових коштів та обов`язковим для виконання сторонами; факт передачі коштів посвідчується розпискою, квитанцією або іншим документом, який засвідчує не тільки отримання зберігачем чи позикодавцем відповідно певної речі (коштів) від кредитора (позикодавця чи поклажодавця), а й підтверджує як укладення цих договорів так і їх умови.
 
Основна ж відмінність позики від зберігання полягає в тому, що за договором позики право власності переходить до позичальника, а згідно з договором зберігання зберігач не має права здійснювати права власника стосовно речі, не може розпоряджатися нею, а має її просто зберігати.
 
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про можливість застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 травня 2021 року      у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21), згідно з якою особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).
 
Оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, визначені частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст розписки, або докази неправомірного заволодіння ОСОБА_1 розпискою                ОСОБА_2 (рішення правоохоронних органів щодо цього відсутнє), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , у якої знаходиться оригінал розписки, в якій немає даних про поклажодавця (кредитора), вважається поклажодавцем.
 
Відповідно до статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
 
Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
 
Згідно зі статтею 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 21 січня 2021 року направила поштовим повідомленням письмову вимогу ОСОБА_2 про повернення їй 24 000,00 дол. США до 31 січня 2021 року, яку остання отримала 22 січня 2021 року, проте взяті на зберігання кошти не повернула.
 
Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання строку дії договору зберігання закінченим 31 січня 2021 року та стягнення                          з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі                                                  24 000,00 дол. США.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
 
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гончара Олександра Івановича залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Ю. В. Черняк