УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/963/22 Головуючий у 1-й інст. Петровська М.В 
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого          Павицької Т. М.,
суддів                  Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/963/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду, за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь 5000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, за рахунок коштів, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури і суду.
В обґрунтування позову зазначає, що постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області від 12.08.2011 проти нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Вказує, що постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області від 15 серпня 2011 року його було притягнуто як обвинуваченого та йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Стверджує, що постановою Олевського районного суду Житомирської області від 15.08.2011 йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
Вказує, що постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області від 07 вересня 2011 року проти нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України. Крім того, зазначає, що постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області від 07 вересня 2011 року його було оголошено в розшук. 
Вказує, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року його було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано, змінено запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Зазначає, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року вказаний вище вирок скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує, що вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2019 року його повторно було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано. Проте, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року вказаний вище вирок скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. 
Зазначає, що вироком Малинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2021 року, який ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 січня 2022 року залишено без змін, його втретє було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано. Стверджує, що в результаті незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, він протягом 10 років 5 місяців 19 днів незаконно перебував під слідством, з яких протягом 2 років 3 місяців 5 днів утримувався під вартою, протягом 7 місяців 10 днів перебував під цілодобовим домашнім арештом, був оголошений в розшук та екстрадований під вартою. Крім того, зазначає, що йому було повідомлено про підозру у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, в тому числі і в умисному вбивстві при обтяжуючих обставинах, відносно нього незаконно проводились оперативно-розшукові та інші заходи, внаслідок чого йому завдано непоправної моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити його позов в повному обсязі.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Національної поліції в Житомирській області подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Житомирська обласна прокуратура не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції також подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши суму стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 1000 000 грн до 751 701,00 грн.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги Головне управління Національної поліції в Житомирській області зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позов не може вважатися доведеним, оскільки відсутній причинний зв`язок між шкодою і діями відповідача. Зазначає, що також відсутні докази, які б об`єктивно вказували на саму наявність неправомірних дій, а також вказували на них, як на безпосередню головну причину шкоди. Вважає, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не досліджено, які саме неправомірні дії / бездіяльність були вчинені слідчими органу досудового розслідування ГУНП в Житомирській області і яким чином вони знаходяться в причинному зв`язку із заподіянням шкоди позивачу, що виключає можливість застосування цивільної відповідальності.
Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено обставин, що ГУНП в Житомирській області є належним представником держави у даній справі, суд першої інстанції також не визначив, яким саме законом або іншим нормативно – правовим актом передбачено компетенцію та повноваження ГУНП в Житомирській області діяти від імені держави у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями працівника міліції. Стверджує, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17. Зазначає, що суд першої інстанції визначивши належним відповідачем державу Україна в особі ГУНП в Житомирській області не взяв до уваги те, що ГУНП в Житомирській області не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, а в матеріалах справи відсутні докази протилежного.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи містять процесуальні документи, з яких видно, що в якості органів, що здійснюють оперативно – розшукову діяльність, органів досудового розслідування, з діями якого не погоджується позивач були саме слідче управління МВС України в Житомирській області та структурний підрозділ Олевського РВ УМВС. Зазначає, що поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником слідчого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та структурного підрозділу Олевського РВ УМВС. Вважає, що за вказаних обставин ГУНП в Житомирській області не можу бути, ані відповідачем, ані третьою особою у даній справі. Крім того, звертає увагу суду на необґрунтоване збільшення судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди до 1000 000 грн. Вважає, що зазначена сума є завищеною, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами і не відповідає характеру і обсягу страждань позивача та його немайнових втрат. Враховуючи вищевикладене просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2022 року скасувати в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги Житомирська обласна прокуратура зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, крім того суд першої інстанції всупереч вимог ст. 81 ЦПК України дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено розмір відшкодування моральної шкоди, що перевищує мінімальний розмір відшкодування згідно закону. Стверджує, що позивачем під час звернення до суду з позовом, а також під час розгляду справи не було надано жодного належного і допустимого доказу щодо: характеру і обсягу страждань, яких він зазнав; можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках; часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вважає, що якщо позивачем не надано додаткових доказів спричинення йому моральної шкоди, судом має застосовуватись передбачена законом мінімальна компенсація такої шкоди, оскільки понесені незаконно засудженою особою страждання вже були враховані законодавцем. 
Зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди для відшкодування на користь ОСОБА_1 в сумі 1000 000 грн є необґрунтованим та призведе до збагачення позивача за рахунок коштів Держави Україна, що є неприпустимим. Крім того, вказує, що подібні необґрунтовані виплати можуть призвести до розбалансованості державного бюджету. Зазначає, що матеріали справи не містять жодної інформації та доказів щодо погіршення ділової репутації, погіршення стану здоров`я позивача. Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку доводам Житомирської обласної прокуратури щодо відсутності підстав для врахування 9 місяців 29 днів у загальний строк перебування під слідством та судом, а саме періоду з 07.09.2011 (оголошення ОСОБА_1 у розшук) до 05.07.2012 (встановлення місцезнаходження ОСОБА_1 та його затримання) враховуючи поведінку позивача та зупиненя з 06.12.2011 досудового слідства у кримінальній справі. Враховуючи вищевикладене просить змінити рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2022 року, зменшивши суму стягнення з ОСОБА_1 з 1000 000 грн до 751 701,00 грн.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Житомирській області капітана міліції Бовсунівського О.В. від 12 серпня 2011 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.
Постановами старшого слідчого СУ УМВС України в Житомирській області капітана міліції Бовсунівського О.В. від 15 серпня 2011 року в межах кримінальної справи №180130/11 ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого, пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, а також оголошено його в розшук.
Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2011 року у справі №4-42/2011 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Згідно постанов старшого слідчого СУ УМВС України в Житомирській області капітана міліції Бовсунівського О.В. від 07 вересня 2011 року в межах кримінальної справи №180130/11 відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу по факту умисного вбивства ОСОБА_5 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, розпочато розслідування, притягнуто його як обвинуваченого та оголошено в розшук.
Відповідно до повідомлення начальника СУ УМВС в Житомирській області полковника міліції Дячука І.В. від 05 липня 2012 року, 05.07.2012 працівниками УКР УМВС Росії по Сахалінській області в порядку екстрадиції був затриманий ОСОБА_1 .
Постановою прокурора м. Південно-Сахалінськ Російської Федерації від 05 липня 2012 року відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вирішення питання про його екстрадицію в Україну.
12.02.2013 слідчим СВ Олевського РВ УМВС України в Житомирській області складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115 КК України, ч.2 ст.296 КК України, у кримінальному провадженні №12013060260000130 від 31.01.2013.
У відповідності до постанови судді Приморського краєвого суду м. Владивосток від 16 травня 2015 року строк тримання від вартою ОСОБА_1 продовжено на 6 місяців, а всього до 18 місяців, тобто до 17 вересня 2015 року включно, з утриманням в ФКУ СІЗО-1ГУФСИН Росії по Приморському краю, з метою забезпечення фактичної передачі обвинуваченого для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.115 КК України, ч.2 ст.296 КК України за клопотанням Генеральної прокуратури України від 31.07.2012.
З даної постанови також вбачається, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 був скасований постановою прокурора м. Південно-Сахалінськ Російської Федерації від 27.12.2012 у зв`язку із вчиненням ним на території РФ злочинів, передбачених ст. ст. 322, 327 КК РФ, та, після відбуття ОСОБА_1 покарання у вигляді реального позбавлення волі за вказані злочини, 09.09.2014 останньому знову було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та востаннє продовжено судом до 17.03.2015.
10 червня 2015 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.296 КК України, у кримінальному провадженні №12013060260000130 від 31.01.2013.
Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 12 червня 2015 року у справі №287/200/15-к до ОСОБА_1 застосовано раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з моменту взяття під варту.
23 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про нову підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, та кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, у кримінальному провадженні №12013060260000130 від 31.01.2013.
Вироком Новоград - Волинського районного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року у справі №287/264/15-к (провадження №1-кп/0285/90/16) ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.296 КК України і п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано; змінено ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт цілодобово та звільнено його з під варти із зали суду.
Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року у справі №287/264/15-к вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції; запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово щодо ОСОБА_1 продовжено до 14 грудня 2016 року.
Згідно ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 лютого 2017 року у справі №287/264/15-к до обвинуваченого ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово строком на 60 діб по 13.04.2017 включно.
Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2019 року у справі №287/264/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано; припинено дію запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі №287/264/15-к вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_1 за ст. ст. 115 ч.2 п.4, 296 ч.2 КК України скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2021 року у справі №287/264/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведенням, що вказані злочини (кримінальні правопорушення) вчинені ним.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 січня 2022 року у справі №287/264/15-к апеляційну скаргу прокурора відділу Житомирської обласної прокуратури Бондарчук О.І. залишено без задоволення, а вирок Малинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. 
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під слідством та судом з 12 серпня 2011 року (порушення кримінальної справи відносно позивача) по 31 січня 2022 року, тобто по день винесення Житомирським апеляційним судом ухвали про залишення без змін виправдувального вироку Малинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2021 року у справі №287/264/15-к, а всього 10 років 5 місяців 19 днів (125 місяців 19 днів). Мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», станом на час вирішення цієї справи становить 816 484,00 грн (125 місяців 19 днів х 6500,00 грн).
Разом з тим, судом першої інстанції враховано, що у зв`язку із кримінальним провадженням відносно ОСОБА_1 за п.4 ч.2 ст.115 КК України та ч.2 ст.296 КК України, останній перебував: під вартою 2 роки 3 місяці 5 днів, в тому числі 5 місяців 22 дні тримався під вартою у РФ у зв`язку із вирішенням питання про його екстрадицію в Україну (періоди з 05.07.2012 по 27.12.2012, з 09.09.2014 по 22.06.2016); під цілодобовим домашнім арештом - 7 місяців 8 днів (періоди з 22.06.2016 по 14.12.2016, з 13.02.2017 по 13.04.2017). Крім того, кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України тричі розглядалась в судах першої та апеляційної інстанції (перший вирок датований 22 червня 2016 року, та востаннє виправдувальний вирок Малинського районного суду Житомирської області від 18.10.2021 залишений ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31.01.2022 без змін), а тому суд дійшов висновку про доцільність стягнення на користь ОСОБА_1 1000 000 грн., що є достатнім та справедливим.
Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року№460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6500 грн.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що вироком Малинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2021 року залишений ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 січня 2022 року без змін ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296, п.4 ч.2 ст.115 КК України, та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим. 
Відтак, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу - з 12 серпня 2011 року по 31 січня 2022 року, що загалом складає 10 років 5 місяців 19 днів (125 місяців 19 днів), під слідством та судом, з яких ОСОБА_1 перебував: під вартою 2 роки 3 місяці 5 днів, в тому числі 5 місяців 22 дні тримався під вартою у РФ у зв`язку із вирішенням питання про його екстрадицію в Україну (періоди з 05.07.2012 по 27.12.2012, з 09.09.2014 по 22.06.2016); під цілодобовим домашнім арештом - 7 місяців 8 днів (періоди з 22.06.2016 по 14.12.2016, з 13.02.2017 по 13.04.2017), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, у позивача виникла необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 000,00 грн., яка визначена з урахуванням усіх обставин справи.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вказав, що стягнення моральної шкоди належить здійснити у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, із урахуванням того, що позивач перебував: під вартою 2 роки 3 місяці 5 днів, в тому числі 5 місяців 22 дні тримався під вартою у РФ у зв`язку із вирішенням питання про його екстрадицію в Україну (періоди з 05.07.2012 по 27.12.2012, з 09.09.2014 по 22.06.2016); під цілодобовим домашнім арештом - 7 місяців 8 днів (періоди з 22.06.2016 по 14.12.2016, з 13.02.2017 по 13.04.2017).
При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції прийняв до уваги обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість душевних та фізичних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відтак, суд першої інстанції, визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, визначив розмір відшкодування такої шкоди у межах заявленої позивачем суми та не вийшов за межі позовних вимог.
Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2020 у справі №657/435/18 провадження №61-23368св19, постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2020 року у справі №272/749/17 провадження № 61-503св19, постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2022 у справі №296/4523/19 провадження №61-18635св21.
Отже, доводи апеляційних скарг про те, що при визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції не врахував вимоги розумності, виваженості і справедливості, є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги Житомирської обласної прокуратури щодо врахування 9 місяців 29 днів у загальний строк перебування під слідством та судом періоду з 07.09.2011 до 05.07.2012 є необґрунтованими, оскільки вказаний період не зарахований до загального строку перебування ОСОБА_1 під слідством та судом.
Крім того, аргументи апеляційних скарг щодо не встановлення судом першої інстанції характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, є необґрунтованими, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення якого не було доведено - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.
Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в означеній частині і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в означеній частині - без змін.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначенням суду першої інстанції, порядку стягнення грошових коштів, з огляду на таке.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (зокрема: заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратила внаслідок незаконних дій; сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральної шкоди).
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження №12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження №14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження №14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження №14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №569/12383/17 (провадження №61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження №61-12426св20) та від 08 грудня 2021 року у справі №466/5286/19 (провадження №61-10493св21).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні шляхом виключення визначення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання.
Щодо доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області про те, що ГУНП в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області колегія суддів зазначає наступне.
Встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Житомирській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в тому числі Олевський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.
Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа №21-8а14), від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно із якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.
З метою установлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та структурного підрозділу Олевського РВ УМВС, після його припинення, до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.
У постанові від 30.09.2020 по справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.
До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12.10.2017 №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України. 
Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та структурного підрозділу Олевського РВ УМВС з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає колегії суддів можливість дійти висновку про те, що ГУНП в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його до розгляду справи щодо відновленню порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Відтак, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи заявників зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід змінити в резолютивній частині, а врешті залишити без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції по суті залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2022 року змінити, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди».
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 21 грудня 2022 року.

Головуючий 

Судді