Справа № 442/5719/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2526/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       27 вересня 2022 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря - Матяш С.І.,
з участю: представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дрогобицької міської ради, треті особи: ОСОБА_6 , відділ Держгеокадастру у м. Дрогобичі, про визнання незаконною та скасування ухвали міської ради, визнання недійсними державних актів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, усунення перешкод в користуванні проїздом,

                        в с т а н о в и в:
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, в якому просив:
- визнати незаконною та скасувати ухвалу Дрогобицької міської ради №221 від 24 вересня 2003 року в частині пункту 1.29 щодо передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки, площею 329 кв.м., по АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №512053, виданий ОСОБА_5 , (кадастровий номер земельної ділянки: 4610600000:01:011:0131);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року ВЕВ №652971, реєстраційний №2605, по АДРЕСА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №517531, виданий 04 січня 2007 року ОСОБА_1 , (кадастровий номер земельної ділянки: 4610600000:01:011:0131);
- усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні проїздом до будинку АДРЕСА_1 , зобов`язавши солідарно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 демонтувати ворота по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0818 га, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2015 року після смерті матері - ОСОБА_7 .
Вказує, що до його будинку є проїзд з АДРЕСА_1 , що проходить повз земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Цим проїздом завжди користувалися він ( ОСОБА_3 ) та попередні власники житлового будинку АДРЕСА_2 , іншого заїзду до його будинку немає.
Однак, позивачу стало відомо, що проїзд до його будинку передано у приватну власність ОСОБА_1 , яка, встановивши браму на проїзді, закриває її, що створює йому перешкоди в доступі до будинку, порушує його права, оскільки він позбавлений можливості вільно пересуватися до свого будинку. 
Зазначає, що незаконність передачі проїзду у приватну власність відповідачки підтверджується планом меж земельної ділянки, відображеної у державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому 03.07.2007 року ОСОБА_7 , де згідно опису меж зазначено, що межі А-Б - землі зального користування. Дані обставини, також підтверджуються кадастровим планом земельної ділянки 4610600000:01:011:0040, планом земельної ділянки та розташованих на ній споруд, що знаходиться в інвентаризаційній справі на будинок АДРЕСА_1 , та іншими документами, з яких чітко відслідковується незаконність передачі проїзду у приватну власність.
Вказує, що підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №517531, виданого 04 січня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 , є договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а оскільки ОСОБА_5 незаконно отримав у власність земельну ділянку, то, відповідно, не мав права нею розпоряджатись, тому такий договір необхідно визнати недійсним на підставі статті 203 ЦК України. 
Вважає, що визнання недійсним договору тягне за собою незаконність виданого на його підставі державного акта на право власності на землю. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано неправомірною та скасовано ухвалу Дрогобицької міської ради Львівської області №221 від 24 вересня 2003 року в частині пункту 1.29 щодо передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки, площею 329 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 вересня 2006 серії ЯГ №512053, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 329 кв.м. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610600000:01:011:0131.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року ВЕВ №652971, реєстраційний номер №2605, по АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 04 січня 2007 серія ЯГ №517531, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 329 кв.м.,  по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610600000:01:011:0131.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні проїздом до будинку АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу воріт по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 по 551 грн. 20 коп. судового збору з кожного.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка посилається на те, що в матеріалах справи немає жодного офіційного документа, яким би було підтверджено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 передавалася у приватну власність за рахунок земель загального користування (проїзду).
Звертає увагу, що в документах, на які посилається суд в обгрунтування висновків щодо використання земельної ділянки, площею 0,0078 га, під проїзд, не сказано, що це є земля загального користування, вони тільки показують контури та межі земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту.
Разом з тим, апелянт вважає, що наявність сервітуту на земельній ділянці жодним чином не підтверджує її віднесення до земель загального користування, а сервітутні відносини регулюються нормами статей 401 - 406 ЦК України та статей 98 - 102 ЗК України. 
Наголошує, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Також апелянт звертає увагу, що Генеральним планом міста Дрогобич не передбачено проїзду по АДРЕСА_2 , а тільки вказано, що це є землі садибної забудови. 
Стверджує, що нею не чиняться перешкоди позивачу у доступі до його будинковолодіння, оскільки замок на брамі було замінено у зв`язку з виходом його з ладу, а з проханням про отримання нового ключа від брами позивач до неї не звертався. 
Окрім цього, вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки з позовом він звернувся лише в 2016 році, позаяк, спірною земельною ділянкою він користується більше 10 років.
Апелянт просить врахувати, що оскільки суміжними землекористувачами було погоджено умови доступу до земельної ділянки по АДРЕСА_2 за правилами добросусідства та 10 років з цього приводу не виникало жодного конфлікту, тому не було необхідності проводити державну реєстрацію сервітуту та внесення відповідних відомостей до державних реєстрів, однак, вона готова провести державну реєстрацію сервітуту та перенести межі на місцевість, але це можливо зробити тільки на підставі відповідного договору чи рішення суду.
Зазначає, що позивач знаходиться за межами України, а обраний ним спосіб захисту не дає можливості зробити реєстрацію сервітуту на підставі рішення суду.
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року в частині: скасування ухвали Дрогобицької міської ради Львівської області №221 від 24 вересня 2003 року в частині пункту 1.29 щодо передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки, площею 329 кв.м., по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 15 вересня 2006 року серії ЯГ №512053, виданого ОСОБА_5 на земельну ділянку площею, 329 кв.м., по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610600000:01:011:0131; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року ВЕВ №652971, реєстраційний №2605, по АДРЕСА_1 , та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 04 січня 2007 року серії ЯГ №517531, виданого ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 329 кв.м., по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610600000:01:011:0131, - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні проїздом до будинку АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу воріт по АДРЕСА_1 , залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Дрогобицької міської ради, треті особи: ОСОБА_6 , відділ Держгеокадастру у м. Дрогобич, про визнання незаконною та скасування ухвали міської ради, визнання недійсними державних актів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, усунення перешкод в користуванні проїздом, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім представника відповідачки ОСОБА_1 , не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, зокрема, позивач повідомлений через свого представника - адвоката Остапик Я.І. під розписку (а.с.174 т.3), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 липня 2015 року є власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0818 га, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, по АДРЕСА_2 .
До цього, власником вказаного вище нерухомого майна була мати позивача - ОСОБА_7 .
Згідно з державним актом серії ЯГ №512217 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 4610600000:01:011:0040), виданим ОСОБА_7 03 липня 2007 року, земельна ділянка по АДРЕСА_2 у точках від А до Б по лінії «А-В» межує із землями загального користування, проїзд.
Відповідачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0329 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року, укладеного між нею ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 . 
На підставі цього договору,  ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку серії ЯГ №517531 від 04 січня 2007 року.
У державному акті ОСОБА_1 , який виданий раніше, ніж державний акт ОСОБА_7 , позначено, що її ( ОСОБА_1 ) земельна ділянка у точках від А до Б (по всій лінії) межує із земельною ділянкою ОСОБА_7 . Межі із землями загального користування у цих точках немає.
Разом з тим, в межах земельної ділянки ОСОБА_1 , по лінії межі у точках від А до Б, яка є спільною для двох земельних ділянок, позначено відрізок, шириною 3 м. 
Такий же відрізок, але шириною 3,5 м., позначений по лінії нижньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 в точках від Г до В, яка межує із землями загального користування ( АДРЕСА_2 ).
Як стверджує відповідачка, ця частина належної їй на праві власності земельної ділянки, площею 0,0078 га, за домовленістю використовувалась як доїзд до земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Генерального плану щодо домоволодіння АДРЕСА_3 передбачено проїзд (позначений топографічними позначками) зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2 .
Оспорюваною ухвалою Дрогобицької міської ради №221 від 24 вересня 2003 року (п.1.29) ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 329 кв.м. (0,0329 га). 
Відповідно до схематичного плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 за 2003 рік, який було додано ОСОБА_5 до заяви, адресованої Дрогобицькій міській раді, про надання земельної ділянки у приватну власність, до його будинку АДРЕСА_2 , при цьому, ширина проїзду складала 2,7 м.
Відповідно до висновку Дрогобицького міського управління земельних ресурсів від 19 вересня 2006 року (є складовою технічного звіту по підготовці та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 ) на земельній ділянці ОСОБА_5 , площею 0,0329 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 на території Дрогобицької міської ради, наявні обмеження на використання та вона обтяжена сервітутом на земельній ділянці, площею 0,0078 га.
Заява ОСОБА_5 від 13 вересня 2006 року, що є складовою технічного звіту по підготовці та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 , підтверджує факт використання ОСОБА_7 земельної ділянки, площею 0,0078 га по АДРЕСА_2 , як проїзду до свого будинку по АДРЕСА_2 .
Відповідно до плану території земельної ділянки, погодженого Дрогобицьким міським управлінням земельних ресурсів 28 листопада 2006 року, що є складовою частиною технічного звіту ОСОБА_1 , на території земельної ділянки ОСОБА_1 виділено смугу, яка веде від АДРЕСА_2 до земельної ділянки ОСОБА_7 .
Своєю заявою від 01 грудня 2016 року (є складовою частиною технічного звіту) ОСОБА_1 надала дозвіл на користування земельною ділянкою, площею 0,0078 га, яка проходить через її земельну ділянку, ОСОБА_7 для користування проїздом до будинку по АДРЕСА_2 .
Також встановлено, що мати позивача - ОСОБА_7 , зі своєї сторони, погодила відповідачці ОСОБА_1 межі земельної ділянки в існуючих розмірах.
Аналогічного змісту заява від 13 вересня 2006 року про дозвіл на користування земельною ділянкою для проїзду до будинку по АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_7 і ОСОБА_5 
ОСОБА_7 погодила ОСОБА_5 межі земельної ділянки, площею 0,0329 га, при виготовленні ним державного акта на право власності на землю. 
Однак, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2006 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , не зазначено про обтяження земельної ділянки, площею 0,0329 га, сервітутом.
Так, зокрема, у пункті 6 цього договору вказано, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку, згідно з довідкою, виданою Дрогобицьким міським управлінням земельних ресурсів, не обмежену на використання та сервітути. Така довідка (вересень 2006 року) міститься в матеріалах справи. 
Разом з тим, складовою частиною технічної документації ОСОБА_1 є висновок Дрогобицького міського управління земельних ресурсів від 24 листопада 2006 року щодо наявного обмеження на використання земельної ділянки по АДРЕСА_2 сервітутом на земельній ділянці, площею 0,0078 га. 
Згідно з положеннями статтей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача  порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Частиною першою статті 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч.3 ст.98 ЗК).
Згідно зі статтею 99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, для: проходу та проїзду на велосипеді; проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), об`єктів трубопровідного транспорту; прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; прогону худоби по наявному шляху та інш.
Тобто предметом земельного сервітуту є користування чужою земельною ділянкою.
Статтею 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. 
Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. За домовленістю сторін договір про встановлення земельного сервітуту може бути посвідчений нотаріально.
Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною першою статті 101 ЗК України, дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.
Відповідно до частини першої та другої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Аналогічна вимога закладена у статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка зазначає, що державній реєстрації прав підлягає право користування (сервітут). 
Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 79-1 ЗК України, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. 
Згідно з частиною десятою статті 79-1 ЗК України, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. 
Відповідно до частини одинадцятої статті 79-1 ЗК України, державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.
Статтею 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. 
З правового аналізу наведених вище норм слідує, що право земельного сервітуту підлягає державній реєстрації спочатку у Державному земельному кадастрі, а після цього також у Єдиному державному реєстрі речових прав. 
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту. При його визначенні варто вказати конкретні параметри земельної ділянки (її частини), відносно якої встановлюється сервітут (кадастровий номер, місце розташування, площа, цільове призначення та інше.). Такі відомості зазначаються в договорі сервітуту відповідно до правовстановлюючих документів власника/користувача такої земельної ділянки та відомостей Державного земельного кадастру.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року (справа №807/764/17).
Як встановлено з наведених вище доказів, при передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,0329 га, по АДРЕСА_1 , між власниками суміжних будинковолодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 існувала домовленість щодо користування частиною належної ОСОБА_5 земельної ділянки для проїзду до будинковолодіння АДРЕСА_2 .
Такі заяви-погодження від суміжних землекористувачів були враховані при приватизації спірної земельної ділянки, а також, при виготовленні відповідачкою ОСОБА_1 державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,0329 га, яку вона купила в ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року.
Разом з тим, назване вище обмеження земельної ділянки відповідачки щодо права користування частиною її земельної ділянки, площею 0,0078 га, для проїзду до будинковолодіння позивача (земельний сервітут) не зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується державними актами на право власності на землю, виданими ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Крім того, відсутність зареєстрованого сервітуту на земельній ділянці відповідачки підтверджується й інформацією, яка була отримана стороною відповідачки на адвокатські запити, з метою виконання вказівок Верховного Суду, які він дав за наслідками скасування судового рішення суду апеляційної інстанції в даній справі, а саме: у листі від 23 листопада 2021 року Управління у Дрогобицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повідомило, що земельна ділянка, площею 0,0078 га (що входить до складу земельної ділянки, площею 0,0329 га, кадастровий номер: 4610600000:01:011:0131), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт земельного сервітуту не була сформована, відомості про реєстрацію земельного сервітуту до Державного земельного кадастру не вносились. 
Таким чином, відсутність у правовстановлюючих документах відповідачки названого вище обмеження пояснюється відсутністю самої підстави для реєстрації земельного сервітуту: договору або рішення суду.
Однак, за наведених вище і встановлених судом обставин справи, немає підстав для визнання недійсними оспорюваних позивачем правовстановлюючих документів про право власності на спірну земельну ділянку.
Окрім того, оскільки право позивача на користування земельною ділянкою відповідачки для проїзду не оформлено у встановленому законом порядку, його позовна вимога про усунення перешкод у користуванні проїздом, шляхом демонтажу воріт по  АДРЕСА_1 , також не підлягає до задоволення. 
Разом з тим, позивач не позбавлений захистити своє право, у випадку його порушення, невизнання або оспорювання, в інший спосіб, визначений законом для встановлення земельного сервітуту.
Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права не врахував, не дав належної правової оцінки доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, і, не з`ясувавши усіх обставин для правильного вирішення справи, дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.
Ураховуючи вимоги статті 141 ЦПК України та наслідки розгляду даної справи апеляційним судом, судові витрати, понесені відповідачкою ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 2756 грн. 01 коп., підлягають відшкодуванню за рахунок позивача. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 2756 гривень 01 копійки. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 07 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                 С.М. Бойко 

Судді:                                                         С.М. Копняк 

                                                                А.В. Ніткевич