ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6859/22 Справа № 216/677/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 216/677/22 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Остапенко В.О.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2022 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 серпня 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позову зазначено, що сторони у справі перебувають у шлюбі з 13.07.2013 року. Від шлюбу в у сторін по справі народились ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактичні шлюбні відносини між сторнами припинені, а тому шлюб носить лише формальний характер. Позивач вважає, що їх стосунки припинені остаточно, у зв`язку з чим просила суд розірвати шлюб з відповідачем. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13.07.2013 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області про що було зроблено актовий запис за № 403 розірвано. 
Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище набуте у шлюбі « ОСОБА_5 ».
Зазначено, що шлюб вважається припиненим у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неврахування того, що позивач ОСОБА_1 має вагітність, а тому вона не може звертатись до суду з даними вимогами. Відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги заяву ОСОБА_6 про визнання ним батьківства, оскільки він не є стороною, тому вказаний доказ не є належним доказом у справі. 
Відповідач зауважує на тому, що їх з позивачем сім`ю можливо зберегти та вважає, що будь яке втручання на даному етапі до їх сімейного життя, враховуючи малолітній вік їх доньок, вагітність дружини, її здібність виносити та народити здорову дитину в теперішніх складних умовах, додатково накладає важкий тягар на сім`ю, а створене стороннім громадянином штучне втручання в життя сім`ї створено на шкоду як родини, так і самої позивачки, яка знаходиться у нестабільному психологічному стані.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов помилкових висновків про те, що подружні стосунки не підтримуються, не ведеться спільного господарства, шлюб має лише формальний характер і його подальше збереження неможливе лише за наявності заяви про визнання батьківства іншою особою та вважає, що збереження шлюбу до народження шлюбу та на ближчий рік після її народження є тим механізмом захисту сім`ї, сімейних цінностей для забезпечення пріоритету сімейного виховання дітей. 
У відзивах на апеляційну скаргу представник позивача та позивач, кожен окремо, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 13.07.2013 року сторони зареєстрували шлюб у Центрально-Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області про що було зроблено актовий запис за № 403. 
Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Спільне життя у подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинені більше року, сторони спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом та наполягала на розірванні шлюбу. 
Встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши дійсні мотиви розлучення та фактичні взаємини подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку, що розлад у сім`ї є стійким і тривалим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б їх інтересам, а тому позов підлягає задоволенню. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
В силу положень ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Сторони припинили підтримувати сімейні відносини у 2021 році, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом та наполягає на розірванні шлюбу.
Позивач ОСОБА_1 не бажає надалі перебувати в цьому шлюбі, а збереження сім`ї суперечить її інтересам.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї, не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.
Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно п.10 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказує що не бажає примирення. На підставі цього, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки сторони подружні відносини припинили, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та примирення між ними неможливе.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач ОСОБА_1 має вагітність, а тому вона не може звертатись до суду з даними вимогами та суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги заяву ОСОБА_6 про визнання ним батьківства, оскільки він не є стороною, тому вказаний доказ не є належним доказом у справі, з огляду на наступне.
Так, ч.3 ст. 110 СК України передбачає, що чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. 
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до заяви ОСОБА_6 від 27.07.2022 року, засвідченої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П., позивач на даний час вагітна від нього. Він добровільно визнає своє батьківство щодо зачатої дитини, яку має народити ОСОБА_1 , отже позивач по справі, відповідно до вимог ч.3 ст. 110 ЦПК України, мала право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції дитина народжена, у позивача відсутнє бажання зберегти шлюб, вона наполягає на тому, що останні два роки проживає з другим чоловіком, який є батьком народженої дитини, з яким створено сім`ю.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача про те, що їх з позивачем сім`ю можливо зберегти та вважає, що будь яке втручання на даному етапі до їх сімейного життя, враховуючи малолітній вік їх доньок, вагітність дружини, її здібність виносити та народити здорову дитину в теперішніх складних умовах, додатково накладає важкий тягар на сім`ю, а створене стороннім громадянином штучне втручання в життя сім`ї створено на шкоду як родини, так і самої позивачки, яка знаходиться у нестабільному психологічному стані, оскільки примирення сторін протягом восьми місяців з моменту подання позивачем позову не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Тому, приймаючи до уваги вимоги закону, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов помилкових висновків про те, що подружні стосунки не підтримуються, не ведеться спільного господарства, шлюб має лише формальний характер і його подальше збереження неможливе лише за наявності заяви про визнання батьківства іншою особою та вважає, що збереження шлюбу до народження шлюбу та на ближчий рік після її народження є тим механізмом захисту сім`ї, сімейних цінностей для забезпечення пріоритету сімейного виховання дітей, оскільки на теперішній час шлюб між сторонами існує формально, відповідач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що шлюбні відносини припинені між сторонами приблизно в грудні 2021 року, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачкою. 
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 жовтня 2022 року. 

Головуючий: 

Судді: