КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
справа №381/1943/19                                                                 головуючий у суді І інстанції: Ковалевська Л.М.
провадження №22-ц/824/7648/2022                                         головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
30 серпня 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Гайдаєнко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення пені та 3% річних і інфляційних витрат,
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Позов обґрунтований тим, що 20 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державна ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 3772, згідно з яким AT «Ощадбанк» надало ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі у розмірі 235000,00 грн строком на десять років з терміном остаточного погашення не пізніше 20 серпня 2018 року під 20,5 % річних.
31 березня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким змінено термін остаточного погашення кредиту, не пізніше 20 серпня 2023 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між AT «Ощадбанк» та ОСОБА_1 20 серпня 2008 року укладений договір іпотеки № 12963, відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв. м.
31 березня 2011 року між AT «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 13615.
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 235000,00 грн.
У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, несплатою чергових платежів за кредитом та відсотками, АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 211629,15 грн..
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2014 року у справі №381/4232/14-ц позов задоволено. Рішення набрало законної сили 06 жовтня 2014 року. Ухвалою від 17 грудня 2014 року виконання рішення суду про стягнення заборгованості в сумі 211629,15 грн розстрочене на три роки, а саме по 5878,60 грн.
ОСОБА_1 порушував умови розстрочки виконання рішення суду. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі № 381/4232/14-ц фактично не виконане, заборгованість за кредитним договором, в тому числі в розмірі, визначеному судом, не погашено.
17 листопада 2014 року між банком та позичальником укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким внесені зміни до умов кредитування, а саме пункт 5. 2 кредитного договору викладено в такій редакції: «За порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту з 17 листопада 2014 року позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05616 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення».
Сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором станом на 26 лютого 2019 року за період з 26 лютого 2016 року до 12 грудня 2018 року становить 94613,43 грн; три проценти річних та інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості - 73893,27 грн.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» три проценити річних та інфляційні втрати у розмірі 73893,27 грн, а саме: 59143,04 грн - сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за основним боргом з лютого 2016 року до лютого 2019 року; 14750,23 грн - три проценти річних від прострочених сум за кредитом з лютого 2016 року до лютого 2019 року. Стягнено з ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором станом на 26 лютого 2019 року за період з 26 лютого 2016 року до 12 грудня 2018 року у розмірі 4613,43 грн. Звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 20 серпня 2008 року № 12963, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Чернишовою О. А. № 2977, укладеного між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки, здійснити погашення заборгованості перед АТ «Ощадбанк» у розмірі 226689,96 грн, що складається з 152796,69 грн - сума заборгованості за кредитом (за основним боргом); 59143,04 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за основним зобов`язанням з лютого 2016 року до лютого 2019 року; 14750,23 грн - три проценти річних від прострочених сум за кредитом з лютого 2016 року до лютого 2019 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк» та закрити провадження у справі стосовно позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу, на те що іпотечна вимога на адресу відповідача не надходила, судом першої інстанції порушені права дитини, оскільки звернувши стягнення на квартиру у якій проживає та зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_1 .. Зазначає, що відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2014 року позивачу відмовлено у позовних вимогах щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 3772 від 20.08.2008 року на предмет іпотеки.
Посилається на висновки Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15, №6-2631цс15, відповідно до яких положення ст. 625 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини та не застосовуються у спорах, що виникають після винесення рішення суду про стягнення боргу, а також , що згідно висновків постанови ВСУ від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦПК України). Вважає, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі за позовною вимогою про стягнення на предмет іпотеки відповідно до ч.1 п. 3 ст. 255 ЦПК України.
17.01.2020 року представник АТ «Ощадбанк» подав відзив на апеляційну скаргу. Вказав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, рішення є законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року залишене без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Ступак О.В., Гулейкова І.Ю., Погрібного С.О., Олійник А.С., Яремка В.В. від 26 квітня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другої статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статей 526, 599 ЦК України, що зазначено в постанові ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року. Також, суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку позивач звернувся до суду в цій справі не з вимогою про стягнення з відповідачів цієї ж суми заборгованості, а саме для звернення стягнення на предмет іпотеки у межах забезпечення відповідачем виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним судове рішення.
Також, щодо стягнення пені суд першої інстанції зазначив, що пункт 5.2 кредитного договору викладеного в наступній редакції: «За порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту з 17 листопада 2014 року позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,05616% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення, що в даному випадку становить 94613,43 гривень, та є фактично більшим чим половина суми боргу, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків відповідача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків суми боргу -168506,70 гривень) у разі невиконання ним зобов?язань за договором. Крім того, згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»  продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а відповідно до п. 5 ч. 3 цієї же статті Закону умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків розміру боргу) у разі невиконання ним зобов?язань за договором. Тому, є наявні підстави для зменшення розміру нарахованої пені, що підлягає стягненню з відповідача-1 в сумі - 4613,43 гривень.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.
Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (частина друга статті 39 Закону України «Про іпотеку»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Принцип свободи договору при укладанні правочинів надає сторонам можливість діяти на власний розсуд, зокрема і обирати контрагента за договором на врегулювати свої відносини.
Під час укладення договору іпотеки сторони діяли на власний розсуд і ризик, що не заборонено законом і поки не буде встановлена неправомірність правочину, договір іпотеки є дійсним. Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання як позасудового врегулювання спору, так і звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Аналогічно, при визначенні розміру заборгованості під час звернення стягнення на предмет іпотеки враховуються вимоги зазначених норм ЦК України і визначається заборгованість за кредитом та процентами у валюті, визначеній договором позики, крім неустойки, в тому числі і пені, яка розраховується у національній валюті.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 369/6664/16-ц (провадження № 61-19333св19) та від 26 травня 2022 року у справі № 352/1536/16-ц (провадження № 61-6306св21).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлено, що 20 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 3772, згідно з яким позичальник отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 235000,00 грн строком на десять років з терміном остаточного погашення не пізніше 20 серпня 2018 року зі сплатою 20,5 % річних (а. с.18-19).
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між AT «Ощадбанк» та ОСОБА_1 20 серпня 2008 року укладений іпотечний договір № 12963, відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира за адресою:  АДРЕСА_3 , загальна площа 44,1 м. кв.
Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується договором дарування частини квартири від 04 жовтня 2002 року № 7987 та свідоцтвом про право власності на житло від 17 квітня 2001 року № 3018 (а.с. 26-28).
31 березня 2011 року між банком та  ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору від 20 серпня 2008 року № 3772, згідно з яким, зокрема, змінено термін остаточного погашення кредиту - не пізніше 20 серпня 2023 року; та додатковий договір № 1 до іпотечного договору від 20 серпня 2008 року № 12963, укладено договір поруки № 13615 (а. с. 20-30).
За кредитним договором, договором поруки та договором іпотеки виникли зобов`язання:
у Банку - надати ОСОБА_1 , кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором;
у ОСОБА_1 , - повернути отримані ним кредитні кошти у встановлена Кредитним договором строк, починаючи з місяця наступного за звітним частково погашати заборгованість за кредитом, сплачувати відсотки, повернути одержані кошти в строк визначений договором, а також сплатити пеню та штрафні санкції (разі їх наявності);        
у ОСОБА_2 , - нести фінансову відповідальність у разі невиконання Боржником умов Кредитного договору.
Встановлено, що пункт 5.2 кредитного договору викладеного в наступній редакції: «За порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту з 17 листопада 2014 року Позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,05616% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення, що в даному випадку становить 94613,43 гривень, та є фактично більшим чим половина суми боргу, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків відповідача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків суми боргу -168506,70 гривень) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надати позичальнику кредит розмірі 235000,00 гривень.
Відповідачем ОСОБА_1 систематично порушувались умови кредитного договору. Несвоєчасне виконання зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів (повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом) протягом строку дії кредитного договору призвело до виникнення заборгованості. 
13 червня 2014 року на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направлено лист - вимогу №53/08/143, а фінансовому поручителю ОСОБА_2 лист-повідомлення №53/08/144, якими Банк повідомляв про невиконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, про наявність і розмір простроченої заборгованості, а також про відкликання всієї суми кредиту вразі не погашення наявної простроченої заборгованості не пізніше 30 днів з дати направлення даних листів (а.с.36-39).
Жодного реагування на листи повідомлення з боку відповідачів до банку не надійшло.
Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитом кредитор звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2014 стягнуто з ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" заборгованість за кредитним договором №3772 від 20.08.2008 року у сумі 211629,15 гривень та судові витрати в сумі 2116,29 гривень (а.с.40).
Ухвалою суду від 17.12.2014 року розстрочено виконання рішення від 26.09.2014 року за заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення (а.с.41).
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у позові ПАТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено (а.с. 42-43).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення - задоволено (а.с. 41). Розстрочено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2014 року строком на три роки по 5878,60 грн щомісячно (а.с. 41). 
Проте ОСОБА_1 ухвалу суду щодо наданої розстрочки не виконував.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено (а.с.44-46).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до цього суду (а.с.46-47).
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 грудня 2015 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року залишено без змін (а.с.48-50).
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується самим ОСОБА_1 про невиконання ним ухвали від 17.12.2014 року про розстрочку заборгованості за кредитним договором.
Станом на 26.02.2019 року відповідно до наданого позивачем розрахунку сума заборгованості складає 73893,27 грн. та включають в себе: 59143,04 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу з лютого 2016 року по лютий 2019 року; 14750,23 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених суми кредиту з лютого 2016 року по лютий 2019 року (а.с. 8-15).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, оскільки звертаючись до суду з позовом, позивач на підставі Закону України «Про іпотеку», просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також, вказаний спосіб захисту не суперечить вимогам матеріального закону, є ефективним способом захисту порушеного права для позивача і максимально спрямований на дотримання прав відповідача щодо об`єктивності оцінки предмета іпотеки на час проведення виконавчих дій.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу, на те що іпотечна вимога на адресу відповідача не надходила, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а саме (а.с.36-39), у якому 13 червня 2014 року на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направлено лист - вимогу №53/08/143, а фінансовому поручителю ОСОБА_2 лист-повідомлення №53/08/144. Крім того, факт подання позовної заяви свідчить про наявність претензії у стягувача - іпотекодержателя.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені права дитини, оскільки звернувши стягнення на квартиру у якій проживає та зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки наявність зареєстрованих неповнолітніх осіб не перешкоджає зверненню стягнення на нерухоме іпотечне майно боржника, неповнолітній син ОСОБА_1 не має права власності на предмет іпотеки, а має лише право користування у зв`язку із реєстрацією місця проживання в цій квартирі, банк не вимагав виселити мешканців квартири, тому відсутні підстави стверджувати, що цей позов стосується прав неповнолітнього сина ОСОБА_1 .. Крім того, відповідно до п. 5.1.2 Розділу 5 Іпотечного договору, підписаного ОСОБА_1 останній підтвердив, що не існує прав, обтяжень та вимог інших осіб на предмет іпотеки. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2014 року позивачу відмовлено у позовних вимогах щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 3772 від 20.08.2008 року на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вищезазначений позов був передчасний та на момент ухвалення рішення було відстрочено виконання рішення про стягнення коштів з відповідачів. Наразі ці обставини відпали.
Посилання відповідача на висновки Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15, №6-2631цс15, відповідно до яких положення ст. 625 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини та не застосовуються у спорах, що виникають після винесення рішення суду про стягнення боргу, а також , що згідно висновків постанови ВСУ від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦПК України), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказані висновки не є релевантними до даних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі за позовною вимогою про стягнення на предмет іпотеки відповідно до ч.1 п. 3 ст. 255 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у справі що розглядається та справі, на яку посилається скаржник не збігаються обставини та підстави позову.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивачи не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 526, 527, 548, 575, 572, 589, 590, 591, 592, 611, 625, 629, 1049, І054 ЦК України та ст.ст. 33, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», ЗУ «Про захист прав споживачів» та практику Верховного Суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року зилишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «01» вересня2022 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Є.М. Суханова      	
 	О.І. Сліпченко