Ухвала
 
23 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/7945/20-ц
провадження № 61-9251ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року в складі судді: Сирбул О. Ф., та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Верланова С. М., Мельника Я. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «Інформаційні технології» про захист прав споживача телекомунікаційних послуг,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» про захист прав споживача телекомунікаційних послуг.
 
Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» надавало йому телекомунікаційні послуги кабельного телебачення та Інтернету. Послуги надавались на умові попередньої оплати, авансом, згідно рахунків. Останні роки ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» постійно включало в рахунки вартість послуг, які він не замовляв, та які воно не надавало, а саме: за ІТ-консультування та за ІТ-консультування абонентів Інтернету. По закінченню розрахункового періоду відповідач не надавав рахунок за фактично надані послуги. У разі несплати за вказані послуги відповідач відразу відключав послугу, вимагаючи сплатити всю суму. Він неодноразово письмово звертався до відповідача з претензіями, вимагаючи виставляти рахунки за фактично надані послуги, та привести рахунки у відповідності до вимог законодавства. Відповіді не отримував. 23 січня 2019 року ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» припинило надавати йому послуги, чим порушило його права споживача телекомунікаційних послуг та завдало моральної шкоди. 
 
ОСОБА_1 просив:
визнати дії ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» такими, що порушують його права як споживача телекомунікаційних послуг;
зобов`язати ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» зробити перерахунок фактично наданих телекомунікаційних послуг, починаючи з 01 березня 2016 року по 01 лютого 2019 року;
стягнути з ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інформаційні технології» компенсацію моральної шкоди у сумі 83 314,00 грн.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року залишено без змін.
 
22 вересня 2022 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у позові ОСОБА_1 зазначав, що рахунки за телекомунікаційні послуги з 2003 року по 23 січня 2019 року не відповідають вимогам законодавства, у тому числі пункту 74 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМ України від 11 квітня 2012 року № 295. На підтвердження позовних вимог надано: копії рахунків відповідача на передоплату послуг після 01 лютого 2012 року, копія листа ГУ Держпродспоживслужби у м. Києві від 18 липня 2019 року, копія акту перевірки відповідача ГУ Держпродспоживслужби у м. Києві від 11 липня 2019 року, копію припису ГУ Держпродспоживслужби у м. Києві від 11 липня 2019 року, про усунення порушень вимог законодавства, лист генерального директора відповідача від 05 серпня 2019 року, роздруківку з сайту відповідача. ГУ Держпродспоживспілки в м. Києві встановило порушення відповідачем прав споживача телекомунікаційних послуг, а генеральний директор відповідача визнав ці порушення. Проте суди не прийняли до уваги надані докази.
 
Закінчення строку дії ліцензії не є доказом того, що відповідач припинив надавати позивачу телекомунікаційні послуги вже з новою ліцензією. Суди безпідставно вказали, що телекомунікаційні послуги позивачу надавало ТОВ «Телевсесвіт», посилаючись на ліцензію серії НР № 00274-П від 20 жовтня 2011 року, видану ТОВ «Телевсесвіт». Суди безпідставно вказали, що послуги з доступу до мережі інтернет на території Дарницького району м. Києва надає ТОВ «Аксон-45». Ліцензія ТОВ «Телевсесвіт» не є доказом того, що ТОВ «Телевсесвіт» та ТОВ «Аксон-45» надавали позивачу телекомунікаційні послуги. У зв`язку із чим суди зробили необґрунтований висновок, що ТОВ «НВО «Інформаційні технології» є неналежним відповідачем у справі. Суди не застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 639/6295/16-ц.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання дії такими, що порушують його права як споживача телекомунікаційних послуг; зобов`язання зробити перерахунок фактично наданих телекомунікаційних послуг, починаючи з 01 березня 2016 року по 01 лютого 2019 року; стягнення компенсації моральної шкоди у сумі 83 314,00 грн. Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче об`єднання «Інформаційні технології» про захист прав споживача телекомунікаційних послуг.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                        І. О. Дундар 
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков