УХВАЛА

09 листопада 2022 року 
м. Київ
cправа №  921/757/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.
за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,
за участю представників сторін:
позивача - Вальчук М.П.,
відповідача - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кременецької міської ради
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 (у складі колегії суддів: Галушко Н.А. (головуючий), Желік М.Б., Орищин Г.В.)
та рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.03.2022 (суддя                 Бурда Н.М.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Вальчук Миколи Павловича
до Кременецької міської ради
про розірвання договору оренди землі,
В С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець Вальчук Микола Павлович (далі - ФОП                Вальчук М.П., Позивач) звернувся до Господарського суду Тернопільської області із позовом до Кременецької міської ради (далі - Міськрада, Відповідач) про розірвання договору оренди землі.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що на момент укладення договору оренди він планував побудувати на орендованій земельній ділянці багатоквартирний житловий будинок, проте через економічні труднощі не зміг цього зробити. При цьому, станом на день розгляду справи, Позивач не веде підприємницької діяльності, жодних коштів від неї не отримує та будучи особою пенсійного віку та інвалідом 3-ої групи не в змозі оплачувати орендну плату, яка з кожним роком збільшується.
У зв`язку із зміною істотних обставин, Позивач звернувся до Відповідача із заявою про розірвання договору оренди, однак останнім відмовлено у наданні згоди для розірвання цього договору.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.03.2022, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 у справі № 921/757/21, позов задоволено. Розірвано договір оренди землі від 22.04.2011  укладеного між Міськрадою та ФОП Вальчуком М.П. загальною площею 0,12 га, по вул. Горького, 2 в м. Кременець для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення і паркінгом, кадастровий номер земельної ділянки 6123410100:015:0129.
Господарські суди попередніх інстанцій з огляду на викладені Позивачем істотні обставини, які виникли після укладення договору оренди землі, зокрема, неможливість здійснення господарської діяльності з метою використання даної земельної ділянки за цільовим призначенням (будівництво та експлуатація багатоквартирного будинку) дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
У касаційній скарзі Міськрада просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги скарги обґрунтовані неврахуванням судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі № 3-27гс10 та від 14.09.2016 у справі № 6-2588цс15.
Крім того, скаржник на обґрунтування своєї правової позиції посилається і на пункт 2.20. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 № 6.
ФОП Вальчук М.П. у клопотанні просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, а тому касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою підлягає закриттю з огляду на таке.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Таке врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Як уже зазначалося, у якості підстави для подання касаційної скарги заявник посилається на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі № 3-27гс10 та від 14.09.2016 у справі № 6-2588цс15.
Проаналізувавши наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія виходить з такого. 
Так, у справі № 3-27гс10 розглядався спір за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Міської ради до Обслуговуючого кооперативу про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та Верховним Судом України зроблений загальний висновок, що обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.
У справі № 6-2588цс15 за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Міської ради до Фізичної особи спір стосувався стягнення збитків, завданих внаслідок незаконного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
Натомість у справі, яка переглядається (№ 921/757/21), Позивач звернувся до суду з вимогою про розірвання договору оренди землі з підстав зміни істотних обставин, з яких сторони виходили при його укладенні.
Таким чином, правовідносини у наведених скаржником справах за суб`єктним, змістовим та об`єктним критеріями не є подібними до спірних правовідносин у цій справі, відтак відрізняється і нормативно-правове регулювання таких правовідносин. Відмінними також є підстави позовів у наведених справах, що додатково свідчить про неподібність відносин у справі, яка переглядається та справах на які посилається скаржник, як на підставу касаційного оскарження.
Крім того, Суд вважає помилковим посилання скаржника в обґрунтування своїх доводів на правову позицію, висловлену у постанові пленуму Вищого господарського суду України, оскільки за змістом частини четвертої СТАТТІ 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови пленуму Вищого господарського суду України  не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні цієї правової норми.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міськради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.03.2022 у справі № 921/757/21.
Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Кременецької міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.03.2022 у справі № 921/757/21 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	В. Зуєв	
  Судді  	 	  І. Берднік	
 	 	  В. Суховий