Справа № 463/5813/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я. 
Провадження № 22-ц/811/4215/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Провадження № 22-ц/811/4216/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Іванової О.О., 
з участю : представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника Вінницької обласної прокуратури Панькевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що 22 квітня 2016 року ним була подана заява про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 та ч.4 ст.358 КК України щодо використання суддею Чернівецького районного суду Вінницької області Цимбалюк Л.П. завідомо підробленого документа під час розгляду цивільної справи, відомості про які були внесені до ЄРДР у кримінальному провадженні №42015020000000251 від 10 серпня 2016 року.
Згодом, за матеріалами досудового розслідування, які були виділені із цього кримінального провадження, відомості були внесені до ЄРДР 26 червня 2017 року за №42017020000000229, а досудове розслідування в зв`язку з періодичною заміною слідчих здійснювалось старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Вінницької області Натальчуком О.С., Бобирем Д.Л., Броцьким О.М.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні за №42017020000000095 від 17 березня 2017 року здійснювались старшим слідчим СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Ільченком М.О.
Процесуальне керівництво у цих кримінальних провадженнях здійснювалось прокурором прокуратури Вінницької області Зеленицею Б.В. та прокурором Могилів-Подільської місцевої прокуратури Романюком М.М.
Протягом здійснення досудового розслідування у вказаних вище кримінальних провадженнях слідчими та їхніми процесуальними керівниками було допущено незліченну кількість порушень норм кримінального процесуального законодавства, штучне затягування строків здійснення слідчих та розшукових дій, що призвело до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ці злочини.
Незважаючи на те, що у названих вище кримінальних провадженнях він набув статусу потерпілого з моменту подання заяви про вчинення злочину, однак постановою старшого слідчого СВ Управління прокуратури Вінницької області Луценка Р.В. від 18 січня 2017 року у кримінальному провадженні №42015020000000251, а потім постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Зеленицею Б.В. від 18 січня 2018 року було безпідставно відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №42017020000000229.
За його скаргами ці постанови були визнані незаконними та скасовані ухвалами слідчих суддів Вінницького міськрайонного суду Вінницької області.
Восени 2017 року він був змушений знову звернутися до Вінницького міського суду Вінницької області зі скаргою на постанову старшого слідчого відділу Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Луценка Р.В. від 18 серпня 2017 року про закриття кримінального провадження №42017020000000229.
Вказану скаргу судом було також задоволено.
Зокрема, 23 листопада 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області у справі №127/21051/17 ухвалив: скасувати постанову старшого слідчого відділу Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Луценка Р.В. від 18 серпня 2017 року про закриття кримінального провадження №42017020000000229.
06 вересня 2018 року через недотримання розумних строків слідчим Натальчуком О.С. та прокурором Зеленицею Б.В. під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017020000000229 він звернувся з відповідною скаргою до прокурора Вінницької області та отримав відповідь за підписом начальника управління прокуратури Вінницької області Я. Карлащука від 13 вересня 2018 року, якою йому було безпідставно відмовлено у задоволенні вищевказаної скарги.
Він в черговий раз звернувся до суду.
За його скаргою 16 жовтня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області виніс ухвалу у справі №127/24182/18, якою його скаргу задовольнив та скасував рішення начальника управління прокуратури Вінницької області Я. Карлащука від 13 вересня 2018 року про відмову у задоволенні його скарги на недотримання розумних строків старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Вінницької області Бобирем Д.Л. та заступником начальника відділу процесуального у кримінальних провадженнях управління з розслідування проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури вінницької області Зеленицею Б.В. під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42017020000000229 від 26 червня 2017 року як незаконне та необґрунтоване.
09 липня 2018 року він знову звернувся до суду із скаргою щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42015020000000251.
Як наслідок, 19 липня 2018 року Шаргородський районний суд Вінницької області виніс ухвалу у справі №150/416/17, якою скасував рішення заступника керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури Грималюка В.В. у формі листа від 16 березня 2018 року за наслідками розгляду скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.366 КК України
20 листопада 2018 року старший слідчий в ОВС слідчого відділу Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Броцький О.М. прийняв постанову про закриття кримінального провадження №42017020000000229 від 26 червня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
Ухвалою від 25 червня 2019 року у справі №127/771/19 Вінницький міський суд Вінницької області його скаргу задовольнив та скасував постанову слідчого Броцького О.М. від 26 червня 2017 року про закриття кримінального провадження №42017020000000229 від 26 червня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
05 червня 2019 року слідчим слідчого відділення Чернівецького відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Ільченком М.О. була винесена постанова про закриття кримінального провадження №42017020000000095. Вказану постанову йому також довелось оскаржувати в суді.
Діями та бездіяльністю посадових осіб йому було завдано моральної шкоди, оскільки тривалий час його не було визнано потерпілим у кримінальних провадженнях за його скаргами, і він був позбавлений можливості реалізовувати свої права передбачені ст.ст.56,223 КПК України.
05 листопада 2018 року ним було заявлено клопотання старшому слідчому СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області Ільченку М.О. у кримінальному провадженні №42017020000000095 від 17 березня 2017 року про призначення почеркознавчої експертизи, яке було задоволено, однак протягом всього строку тривалості досудового розслідування у цьому провадженні експертиза не була проведена.
Ним неодноразово заявлялись клопотання слідчому Луценку Р.В., слідчому Ільченку С.О., слідчому Бобиру Д.Л. процесуальному керівникові –прокурору Зелениці Б.В. та прокурору Романюку М.М. про проведення необхідних слідчих (розшукових) дій, зокрема у клопотаннях від 12 січня 2017 року, від 23 березня 2017 року, від 29 вересня 2017 року, від 27 серпня 2018 року, від 17 грудня 2018 року, від 19 вересня 2018 року.
Дані клопотання були задоволені, однак слідчі (розшукові дії), про проведення яких ним заявлялись клопотання, не були проведені, або були проведені із значним проміжком часу.
Ним неодноразово скеровувалось клопотання керівництву прокуратури Вінницької області про відсторонення від процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокурора прокуратури Вінницької області Зелениці Б.В. та прокурора Могилів-Подільської місцевої прокуратури Романюка М.М. через неефективне здійснення ними нагляду за дотриманням законів слідчих ОСОБА_3 , Ільченка М.О., Бобера Д.Л., Броцького О.М. у названих вище кримінальних провадженнях.
Також ним ініціювалися питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відсторонення слідчого ОСОБА_4 та процесуального керівника – прокурора Романюка М.М. через неефективне досудове розслідування.
Безпідставні відмови названих вище службових осіб у задоволенні його скарг на постанови слідчих про закриття кримінального провадження змусили його затрачати час і кошти на звернення із скаргами до суду та вищестоящих органів на незаконні постанови про закриття кримінальних проваджень.
Розуміючи, що справедливості від правоохоронних органів йому не добитись, він змушений був звертатись до депутатів різних політичних партій та голів фракцій, останні в свою чергу переадресовували зазначені скарги процесуальним керівникам, а ті обмежувались відписками.
Факт заподіяння йому моральної шкоди є підтвердженим висновком експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи за його заявою №512 від 18 лютого 2020 року.
Діями відповідачів йому також було заподіяно майнову шкоду в сумі 6270,19 гривень, з яких 5464,01 гривень понесені витрати на поштові відправлення та 806,18 гривень на ліки.
За проведення судово-психологічної експертизи він оплатив 10990 гривень, орієнтований розмір витрат на правничу допомогу - 19500 гривень плюс 500 гривень за кожне наступне судове засідання.
З врахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 20 липня 2021 року позивач просив:
стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 72 мінімальних заробітних плат на момент ухвалення рішення судом шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; 
стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 6270,19 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України;
стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати за правничу допомогу у розмірі 19 500 гривень шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 10990 гривень шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (т.1 а.с.1-31;т.2 а.с.238).
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн. (двадцять тисяч гривень) компенсації моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року стягнуто солідарно з Вінницької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 1505 грн. 46 коп. (одну тисячу п`ятсот п`ять гривень сорок шість копійок) судових витрат.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 та Вінницька обласна прокуратура.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що дійшовши правильного висновку про заподіяння позивачу внаслідок описаних в позовній заяві протиправних дій, рішень та бездіяльності відповідачів моральної шкоди, суд не в повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права при визначенні розміру морального відшкодування, на яке позивач має право. Зазначає, що правильно встановлюючи протиправні дії, рішення та бездіяльність відповідачів, суд першої інстанції не врахував їх характеру, тривалості в часі та наслідків для визначення розміру морального відшкодування.
Вважає, що судом не враховано, що допущені відповідачами порушення, в тому числі зокрема, прав позивача, як учасника кримінального процесу, характеризуються грубим порушенням вимог чинного законодавства, що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, систематичністю та повторюваністю протиправних дій, негативними наслідками, які настали внаслідок цих протиправних рішень, бездіяльності, які призвели до закінчення строків давності притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за вчинені злочини та, відповідно, уникнення ними в такий спосіб покарання за вчинені кримінальні правопорушення, потерпілим у яких є позивач, тривале протиправне невизнання позивача потерпілим, що позбавило його можливості реалізувати надані йому та гарантовані законом права, як учасника кримінального процесу, довготривалістю порушень в часі, понад п`ять років.
Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судом не враховано таку істотну обставину, як особу самого позивача, який є викладачем та доцентом кафедри кримінального процесу Львівського національного університету імені І. Франка, який, очевидно та без сумніву, інакше, ніж пересічний громадянин, та набагато болючіше реагує на допущення грубих, тривалих, повторюваних та систематичних порушень у галузі права, в якій він є фахівцем і користується авторитетом та повагою серед науковців і правників.
Не узгоджується визначений судом розмір морального відшкодування й з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою, мінімальною сатисфакцією за тривалі порушення прав заявника, є, в переважній більшості, грошова компенсація у розмірі, еквівалентному 3000 Євро, позаяк, суд присудив за чотири роки протиправних дій та бездіяльності відповідачів, з цілою низкою негативних наслідків для позивача, як учасника кримінального процесу та як для громадянина, 20000 грн. на компенсацію моральної шкоди, що не може бути розумним і справедливим.
На думку скаржника безпідставним є також не врахування судом висновку експерта, який не лише зазначає розмір морального відшкодування, а й підтверджує сам факт заподіяння позивачеві моральної шкоди описаними в позовній заявами порушеннями прав позивача.
Також зазначає, що суд повністю відмовив у стягненні витрат на поштові відправлення, лише через те, що в матеріалах справи відсутні звернення до депутатів, однак наявні фіскальні чеки щодо направлення таких звернень, при цьому повністю ігнорує інші фіскальні чеки, якими оплачувались поштові відправлення відповідачам та слідчим суддям.
Не погоджується з додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року, оскільки викладена в ньому позиція щодо розміру відшкодування судових витрат не відповідає таким принципам судочинства як справедливість, розумність та добросовісність (п. 6 ч. 1 ст.3 кодексу України), а також суперечить приписам ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Вказує, що суд стягуючи на користь позивача витрати на правничу допомогу за наведений в апеляційній скарзі обсяг наданої допомоги та витрачений адвокатом час, не врахував, що така сума за повне ведення справи в суді першої інстанції є меншою за мінімальний розмір адвокатського гонорару за 1 годину роботи, що рекомендований радами адвокатів Харківської та Чернігівської областей та становить 50% прожиткового мінімуму дія працездатних осіб, встановленого на день оплати (а це станом на 20.09.2021 року - 1189,50 грн.).
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року та на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі Вінницька обласна прокуратура посилається на те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову враховуючи, що слідчими та процесуальними керівниками прокуратури Вінницької області при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях розпочатих за заявою ОСОБА_1 щодо можливого вчинення службовими особами відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та суддею Чернівецького районного суду Вінницької області Цимбалюк Л.П. неправомірних дій у ході розгляду цивільної справи №150/544/14-ц, допущено порушення норм кримінального процесуального законодавства, штучно затягувалися строки здійснення слідчих та розшукових дій, що призвело до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ці злочини та унеможливило застосування покарання до винних у вчиненні цих злочинів осіб. Вважає, що лише ця обставина справи не є достатньою, беззаперечною та самостійною підставою стягнення моральної шкоди на підставі Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та доказом такої шкоди.
Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого право на відшкодування у випадку прийняття процесуальних рішень, вказаних у ст. 2 Закону, не є безумовним, а виникає за наявності указаних у цій статті процесуальних рішень лише за умови вчинення відносно громадянина конкретних дій, наведених у ст. 1 Закону, та за умови їх незаконності, яка має бути встановлена у належний спосіб.
Зазначає, що документи кримінального провадження спростовують заяву ОСОБА_1 щодо вчинення відносно нього протиправних дій суддею Чернівецького районного суду Цимбалюк Л.П. чи іншими особами і підтверджують відсутність події та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
На думку скаржника, що відповідно до фактичних обставин даної справи при здійсненні кримінального провадження органи прокуратури діяли відносно заявника з дотриманням норм КПК України, незаконність дій та рішень органів прокуратури не встановлена.
У ході розслідування вказаних вище кримінальних проваджень процесуальні дії проводились, а процесуальні рішення приймались у об`єктивно необхідні строки для забезпечення всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.
Вважає, що позивач не довів протиправність поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн. (двадцять тисяч гривень) компенсації моральної шкоди скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року просить скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури, представника Вінницької обласної прокуратури Панькевича Р.В. на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова в частині розподілу судових витрат слід змінити, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З аналізу положень ст.11, 23 ЦК України вбачається, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Разом з тим, ст.56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі заяви ОСОБА_1 від 22 квітня 2016 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, а саме: у кримінальному провадженні №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, матеріали досудового розслідування якого були виділені в окремі кримінальні провадження, які були внесені в ЄРДР за №42017020000000229 від 26 червня 2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та за №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.358, ч.1 ст. 366 КК України, досудове розслідування у яких здійснювалось слідчими прокуратури Вінницької області та слідчими СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях, слідчими неодноразово приймалися рішення про відмову у визнанні позивача потерпілим, про закриття кримінальних проваджень, однак такі були скасовані ухвалами слідчих суддів від 22 лютого 2017, 23 листопада 2017, 06 лютого 2018, 25 червня 2019 (т.1 а.с.32, 33, 34, 45).
Крім цього, ухвалою слідчого судді від 16 жовтня 2018 року (т.1 а.с.36-37) задоволено скаргу ОСОБА_1 на рішення начальника управління прокуратури Вінницької області від 13 вересня 2018 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на недотримання розумних строків старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Вінницької області молодшим радником юстиції Бобирем Д.Л. та заступником начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Зеленицею Б.В. під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42017020000000229 від 26 червня 2017 року як незаконне та необґрунтоване. При цьому, зобов`язано начальника управління прокуратури Вінницької області Я. Карлащука, як прокурора вищого рівня, надати процесуальному керівникові у названому вище кримінальному провадженні - прокурору Зелениці Б.В. обов`язкові для виконання письмові вказівки щодо строків вчинення ряду слідчих (розшукових) дій.
Крім цього, ухвалою слідчого судді від 19 липня 2018 року (т.1 а.с.38-40) частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано рішення заступника керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури Грималюка В.В. у формі листа від 16 березня 2018 року за наслідками розгляду скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України.
Вищенаведене свідчить про тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб відповідачів щодо проведення необхідної перевірки заяв ОСОБА_1 про злочини, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальних провадженнях за його заявою, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження, незважаючи на скасування таких рішень слідчими суддями, що демонструє для позивача ігнорування його доводів та дає обґрунтовані підстави вважати про заподіяння цим позивачу моральної шкоди.
Також встановлено, що за результатами досудового розслідування слідчим прокуратури Вінницької області Луценком Р.В. 21 березня 2017 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України (первинно порушене і основне кримінальне провадження).
Не погодившись із рішенням слідчого Луценка Р.В. про закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 оскаржив його до Вінницького міського суду Вінницької області.
Як убачається із змісту ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2017 року (справа №127/9212/17), у скарзі ОСОБА_1  просить скасувати постанову слідчого прокуратури Вінницької області Луценка Р.В. від 21 березня 2017 року про закриття кримінального провадження №42016020000000251, оскільки вона на його думку є передчасною та необґрунтованою, однобічною, яка суперечить його охоронюваним законом правам та інтересам.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року, дійшов наступного висновку.
На підставі ухвали Вінницького міського суду від 18 липня 2016 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016020000000251 від 10 серпня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України по факту зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами Державної виконавчої служби України та Чернівецького районного суду Вінницької області.
Відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 службові особи Державної виконавчої служби України та Чернівецького районного суду Вінницької област,і зловживаючи службовим становищем вчинили службове підроблення матеріалів цивільного провадження, що перебували на розгляді у Чернівецькому районному суді Вінницької області.
В ході досудового слідства не установлено обставин, які б свідчили про завдання ОСОБА_1 шкоди, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, оскільки будучи допитаний він лише зазначив що йому завдана моральна шкода, однак у чому вона виражається і яким чином він її оцінив не зазначає.
Також, у ході досудового слідства установлено, що здійснення опису справи, формування її для направлення до судів вищої інстанції належить до повноважень секретаря судових засідань, а не судді, вчинення злочину яким згідно Кримінального процесуального кодексу України підслідні слідчим прокуратури до створення державного бюро розслідувань, а тому слідчий враховуючи зібрані по справі докази та показання свідків установлено, прийшов до висновку, що в діях судді Чернівецького районного суду Вінницької області відсутній склад злочину передбачений ч. 1 ст. 364 КК України.
Слідчий суддя вважв, що при здійснення досудового розслідування слідчим Луценком Р.В. були перевірені всі доводи, які були викладені заявником у заяві про вчинення кримінального правопорушення, здобуто ряд доказів, проведено ряд слідчих дій спрямованих для повного, всебічного розслідування кримінального провадження №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року.
При винесенні оскаржуваної постанови, слідчий вірно прийшов до висновку, щодо закриття кримінального провадження №42016020000000251 від 10 серпня 2016 в зв`язку з відустністю в діях судді Чернівецького районного суду Вінницької області ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Зі скарги слідує, що ОСОБА_1  не погоджується із прийнятим рішенням слідчого, проте не зазначає в чому саме полягає незаконність прийнятого рішення, не вказує про неповноту досудового розслідування, які необхідно вжити слідчі дії для повного та всебічного розслідування провадження.
Слідчий суддя, аналізуючи матеріали кримінального провадження №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року, дійшов висновку, що при винесені оскаржуваної постанови, слідчим надано вірну кваліфікацію обставинам, які викладені ОСОБА_1 в своїй заяві, та прийняте слідчим рішення є законним та таким, що відповідає вимогам ст. 110 КПК України.
Слідчий суддя вважав, що постанова старшого слідчого СВ Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Луценка Романа Васильовича від 21 березня 2017 року про закриття кримінального провадження № 42016020000000251 від 10 серпня 2016 року є обґрунтованою, а доводи викладені заявником не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.
Не погодившись із ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2017 року ОСОБА_1 оскаржив її до Апеляційного суду Вінницької області.
Згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Луценка Р.В. від 21 березня 2017 року про закриття кримінального провадження №420160200000002521 від 10 серпня 2016 року – без змін.
Із мотивувальної частини ухвали Апеляційного суду Вінницької областіслідує, що у провадженні Чернівецького районного суду Вінницької області перебувала справа № 150/544/14-ц за скаргою ОСОБА_1 на незаконні постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кащука К.Л., заінтересована особа - Державна казначейська служба України, про відкриття виконавчих проваджень від 16 травня 2014 року та неправомірну вимогу та протиправну бездіяльність в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кузьменка B.C.
Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року по справі № 150/544/14-ц відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника виконавчої служби України Комасюка P.M. на ухвалу Чернівецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року та вирішено повернути її скаржнику.
Представник за довіреністю Державної   виконавчої   служби   України Макушинська К.С. по справі № 150/544/14-ц внесла касаційну скаргу на ухвалу Чернівецького районного суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2015, яка разом із справою була спрямована до суду касаційної інстанції.
Під час формування справи, після повернення її з суду апеляційної інстанції, було допущено порушення порядковості нумерації аркушів справи, відсутність засвідчувального напису відповідального працівника суду із зазначенням посади та дати складання напису, який складається при виправленні невеликої кількості помилок нумерації аркушів.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що під час його проведення були проаналізовані наявні у матеріалах кримінального провадження дані, та матеріали цивільної справи,  та встановлено, що достатніх даних, які б свідчили про наявність в діяннях судді Цимбалюк Л.П. певних кримінально караних діянь, не встановлено.
Тому, старшим слідчим Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Луценко Р.В. обґрунтовано винесено постанову від 21 березня 2017 року про закриття кримінального провадження № 420160200000002521 від 10 серпня 2016 року, у зв`язку з відсутністю в діях   судді Чернівецького районного суду Вінницької області ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Щодо доводів апелянта про наявність в діях посадових осіб Державної виконавчої служби ознак кримінальних правопорушень та не проведення слідчих дій, слід зазначити, що постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва Вінницької області від 17 березня 2017 року виділено в окреме провадження матеріали досудового розслідування за фактом внесення недостовірних відомостей до офіційних документів посадовими особами ДВС України та Чернівецького районного суду за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
У подальшому. постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва Вінницької області від 17 березня 2017 року визначено підслідність кримінального провадження №42017020000000095 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за Чернівецьким відділенням поліції Могилів - Подільського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області.
Рішення з даного приводу по вищевказаному кримінальному провадженню на той час ще не було прийнято.
Як убачається із ухвали слідчого судді, під час судового розгляду доводи скарги ОСОБА_1 про неповноту перевірки та наявність даних про злочин судді не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим суд, посилаючись на матеріали закритого кримінального провадження, з наведенням мотивів незгоди, прийняв обґрунтоване рішення про залишення скарги без задоволення.
Істотних порушень вимог КПК України, про які зазначив ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
Колегія суддів вважала, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а судове рішення прийняте за результатами розгляду скарги є законним та обґрунтованим.
Враховуючи викладене, підстав для скасування ухвали слідчого судді немає, а тому колегія суддів вважала необхідним ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Отже, судовими рішеннями встановлено, що досудове слідство у кримінальному провадженні №42016020000000251 було проведено у розумний строк (10 серпня 2016 року порушене провадження і 21 березня 2017 року прийнято остаточне рішення по справі), законність прийнятого рішення перевірялась судом першої та апеляційної інстанції, істотних порушень вимог КПК України не встановлено.
Також у провадженні слідчого СВ Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області перебувало кримінальне провадження №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками злочинів передбачених ч.1ст.366, ч.4 ст.358 КК України.
05 червня 2019 року старшим слідчим слідчого відділення Чернівецького відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Ільченком М.О. прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (т.2 а.с.32-41).
Не погоджуючись із зазначеною постановою ОСОБА_1 оскаржив її до Шаргородського районного суду Вінницької області 
Згідно ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 02 червня 2021 року (справа №150/416/17) скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано постанову старшого слідчого слідчого відділення Чернівецького відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Ільченка М.О. від 05 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №42017020000000095 від 17 березня 2017 року
14 лютого 2022 року слідчим СВ Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області Суходольським А.С. повторно прийнято постанову про закриття кримінального провадження №42017020000000095 від 17 березня 2017 року.
Постанову слідчого Суходольського А.С. про закриття кримінального провадження оскаржив ОСОБА_1 11 травня 2022 року до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.
Станом на 05 жовтня 2022 року скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області Суходольського А.С. про закриття кримінального провадження №42017020000000095 від 17 березня 2017 року судом не розглянута.
Крім того, за заявою ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №42017020000000229 від 26 червня 2017  за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, щодо можливого використання завідомо підробленого документа, вчиненого суддею Чернівецького районного суду Вінницької області.
Постановою слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР у м.Хмельницькому від 31 січня 2020 закрито кримінальне провадження № 42017020000000229.
Згідно ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 травня 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , постанову слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР у м.Хмельницькому від 31 січня 2020 у кримінальному провадженні № 42017020000000229 скасовано.
На даний час, як встановлено в суді апеляційної інстанції, досудове розслідування у даній справі триває.
Системний аналіз зазначених процесуальних документів дає підстави для висновку про те, що у кримінальних провадженнях №42017020000000095 від 17 березня 2017 року та № 42017020000000229 від 26 червня 2017року були допущені порушення слідчими та їхніми процесуальними керівниками кримінального процесуального законодавства щодо строків здійснення слідчих дій, своєчасно не було визнано ОСОБА_1 потерпілим у даних провадженнях, у деяких випадках, ігнорувалися письмові вказівки прокурорів, щодо необхідності проведення тих чи інших слідчих дій, що потягнуло порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 . 
Наведені вище рішення, дії та бездіяльність з боку службових осіб органів досудового розслідування та прокуратури, до певної міри, носили систематичний та тривалий характер, безумовно викликали у позивача зневіру до правоохоронних органів, втрату надії в об`єктивності та неупередженості досудового розслідування, у справедливості та можливості належного захисту своїх порушених прав як потерпілого, посилило моральні (психічні) переживання та страждання, які пагубного вплинули на здоров`я, емоційний стан, працездатність та відносини позивача на роботі та в сім`ї, останній змушений докладати додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності, особистого та сімейного життя.
Посилення моральних, психічних переживань і страждань позивача викликано також і тим, що працюючи викладачем - правником на юридичному факультеті ЛНУ ім. І. Франка, виховуючи у студентів повагу до закону, прав і свобод людини і громадянина, ОСОБА_1 фактично вже більше 5 років не може захистити свої права, порушені тривалою протиправною бездіяльністю та рішеннями органів досудового розслідування, у зв`язку з чим позивачу дуже непросто утверджувати у підростаючому поколінні майбутніх юристів віру в верховенство права, справедливість, закон та інші демократичні засади кримінального провадження.
Триваюче перебування в стресовому та пригніченому стані посилило моральні переживання і страждання позивача, погіршило стан здоров`я, спричинило гіпертонічне захворювання та тимчасову втрату працездатності, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово звертався за наданням психологічної допомоги до лікаря-психіатра.
Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як зазначалося вище, внаслідок тривалої протиправною бездіяльності посадових осіб відповідачів щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочини, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальних провадженнях за його заявою, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження, незважаючи на скасування таких рішень слідчими суддями, що демонструє для позивача ігнорування його доводів, останньому завдано моральну шкоду.
Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, а також, з урахуванням глибини душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача 20 000 гривень моральної шкоди.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі, вказаному у представленому позивачем висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи за заявою ОСОБА_1 від 18 лютого 2020 року №5215, оскільки в силу вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Як вбачається зі змісту такого, він є умовним та містить висновок лише орієнтовно-рекомендований розмір компенсації моральної шкоди 72 мінімальні заробітні плати та лише у разі встановлення судом дій посадових та службових осіб прокуратури Вінницької області та Чернівецького відділу нацполіції у Вінницькій області як протиправної бездіяльності та незаконних рішень, що спричинило суттєву шкоду ОСОБА_1 .
Жодних судових рішень щодо визнання дій прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області протиправними матеріали справи не містять.
Слід відзначити, що тривале розслідування кримінального провадження №42017020000000095 від 17 березня 2017 року також зумовлене тим, що суд першої інстанції тривалий час не розглядає скарг ОСОБА_1 на постанови слідчих про закриття кримінального провадження, про що зазначено вище. Дані обставини не можна ставити у провину відповідачам по справі.
Визначаючи розмір моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі 20000 гривень судом враховується і нинішній стан Держави Україна яка 8-мий місяць в стані війни з росією і режим економії коштів задля перемоги над ворогом є як ніколи актуальним. 
Враховується також характер порушень які могли допустили слідчі та їхні процесуальні керівники при розслідуванні трьох кримінальних проваджень за скаргами ОСОБА_1 , сама поведінка потерпілого, який, з 2016 року і по даний час, подає численні скарги в різні інстанції відносно слідчих прокурорів, суддів, секретарів судових засідань, державних виконавців ДВС України через програну справу №150/544/14-ц.
Як пояснила в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Олійник А.Р., її довіритель поновив свої права після програної справи №150/544/14-ц і отримав кошти за рішенням Європейського Суду з прав людини.
В контексті зазначеного колегією проаналізована наукова стаття секретаря Пленуму Верховного Суду кандидата юридичних наук доцента кафедри цивільного процесу ОСОБА_8 в газеті 37(456) від 01 жовтня 2018 року щодо справ зазначеної категорії.
За вказаних обставин, вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 72 мінімальних заробітних плат є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнута.
Не знаходить суд підстав і для стягнення на користь позивача майнової шкоди, оскільки всупереч вимогам ст.12, 81 ЦПК України позивачем не представлено належних і допустимих доказів, що така завдана саме відповідачами, що реальний розмір такої становить саме 6270,19 грн., а також, що між діями відповідачів і такою шкодою існує причинно-наслідковий зв`язок.
Так, позивач вказує, що загальна сума завданої позивачу матеріальної шкоди (реальні збитки) становить 6270,19 грн., з яких 5464,01 грн. понесені позивачем витрати на поштові відправлення та 806,18 грн. витрати на ліки, які позивачу б не довелось понести, якби не потрібно було оскаржувати вищеописані неправомірні рішення та бездіяльність органів прокуратури та досудового розслідування Вінницької області.
При цьому, позивач, зокрема зазначає, що розуміючи, що справедливості від правоохоронних органів позивачу не добитись, він змушений був звернутись також до депутатів різних політичних партій та голів фракцій, які у свою чергу неодноразово направляли відповідні депутатські звернення щодо стану досудового розслідування у згаданих вище кримінальних провадженнях, однак досі такі звернення завершуються відписками з боку процесуальних керівників та прокурорів вищого рівня Генеральної прокуратури, і прокуратури Вінницької області та Могилів-Подільської місцевої прокуратури.
В той же час, під час розгляду справи судом не встановлено, у який законний спосіб на проведення досудового розслідування могли вплинути депутати різних політичних партій та голів фракцій, витрати на відправлення листів яким поніс позивач. Крім цього, як обґрунтовано зазначає представник ГУНП у Вінницькій області позивачем на підтвердження її розміру долучено копії фіскальних чеків ПАТ «Укрпошта» про відправку листів, однак надані не всі листи, що унеможливлює ідентифікацію їх змісту та приналежності до обставин справи позовної заяви.
Не містять матеріали справи належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що необхідність у купівлі вказаних ліків, на підтвердження витрат на які позивачем долучено чеки з аптек, зумовлена саме діями чи бездіяльністю службових осіб відповідачів, тобто причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю останніх і понесеними позивачем витрат на лікування.
Тому в цій частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягнення матеріальної шкоди.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд першої інстанції у додатковому рішенні від 30 вересня 2021 року правильно розрахував їх розмір пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 1505 гривень 46 копійок (32990 грн. х20000 грн./438270,19 гривень), однак помилково стягнув таку суму в солідарному порядку.
Відповідно до п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.
З тих підстав додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року слід змінити і стягнути з Вінницької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 по 752 гривень 73 коп. судових витрат, а основне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року слід залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Вінницької обласної прокуратури задовольнити частково.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року змінити.
Стягнути з Вінницької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 по 752 гривень 73 копійок судових витрат.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 14 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.