ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/17751/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 жовтня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від "31" січня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.09.2016 № 51983181 (ВП № 67546155).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, наслідком яких стало його фактичне виконання. Однак, у разі відсутності факту примусового виконання, підстав для стягнення виконавчого збору немає. У межах виконавчого провадження ВП № 67546155 жодного примусового стягнення не відбувалось. Грошові зобов`язання виконувались боржником самостійно. Жодного перерахування коштів боржника на рахунки ДВС не відбувалося. За таких обставин стягнення виконавчого збору є безпідставним.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від "31" січня 2022 р. позов задоволено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, наслідком яких стало його фактичне виконання. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Оскільки у виконавчому провадженні ВП № 67546155 жодного примусового стягнення не відбувалось, грошові зобов`язання виконувались боржником самостійно, жодного перерахування коштів боржника на рахунки ДВС не відбувалося, то стягнення виконавчого збору є безпідставним.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись  на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми частини другої, четвертої статті 27 Закону №1404-VIII. На думку скаржника, примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови за якими виконавчий збір не стягується. А тому, справляння виконавчого збору є обов`язковим стягненням.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
У судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не прибули, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2006 року укладено кредитний договір №15/34 між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 .
21 грудня 2015 року Деснянським районним судом м. Чернігова задоволено позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором №15/34 в сумі 1 320 550 грн. 32 коп.
На підставі зазначеного рішення Деснянським районним судом міста Чернігова було видано виконавчий лист від 14 березня 2016 року № 2/750/2931/15 в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 1 320 55 грн. 32 коп.
02.09.2016 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. Вказаною постановою було зобов`язано боржника виконати рішення самостійно в строк до 7 днів.
12.09.2016 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 132055,03 грн.
24 липня 2018 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» та новим кредитором, ОСОБА_2 укладено договір № 25158 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» передає ОСОБА_2 права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» замінює ОСОБА_2 як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 прав вимоги до боржників, до ОСОБА_2 переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Разом з тим 24 липня 2018 року між зазначеними сторонами був укладений договір про відступлення права вимоги за договором поруки та договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами.
Отже, право вимоги за зазначеними зобов`язаннями перейшло до ОСОБА_2 
16.11.2021 на підстави ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова № 750/8826/15-ц від 22.10.2020 замінено стягувана у виконавчому провадженні на правонаступника ОСОБА_2 
16.11.2021 на підставі заяви стягувача виконавче провадження завершено на підставі п.1.ч.1          ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
16.11.2021 відкрито виконавче провадження АСВП № 67546155 з виконання постанови № 51983181 про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 132055,03 грн.
25 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2021 на підставі постанови № 51983181 про стягнення виконавчого збору від 12.09.2016.
Не погодившись з постановою про стягнення виконавчого збору від 12.09.2016, позивач оскаржив її до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1404-VIII).
Статтею 1 Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Вказаним Законом визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбаче но- законом.
Згідно зі статтею 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 18 Закону на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч. 1 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частинами другою та четвертою ст. 27 Закону (в редакції, яка діяла до 27.08.2018) встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.
Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Відповідно до частин другої та четвертої ст. 27 Закону (в редакції, яка діє з 28.08.2018, з урахуванням змін внесених Законом України від 03.07.2018 № 2475-VII1), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Як зазначено в п.п.1-6 ч. 5 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також, частиною дев`ятою ст. 27 Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч. З ст. 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами ), 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
З аналізу наведених норм Закону вказує на те, що на момент виникнення спірних правовідносин (ухвалення оскаржуваної постанови від 12.09.2016) обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки у виконавчому провадженні ВП № 67546155 жодного примусового стягнення не відбувалось, грошові зобов`язання виконувались боржником самостійно, жодного перерахування коштів боржника на рахунки ДВС не відбувалося, то стягнення виконавчого збору є безпідставним.
На думку колегії суддів, прийняття постанови про стягнення виконавчого збору вказує на намагання відповідача стягнути з позивача збір за кошти, які не були фактично стягнуті, повернуті стягувачу при примусовому виконанні рішення органами державної виконавчої служби.
Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.
Доводи скаржника про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи сформовані на підставі положень законодавства, які прийняті після виникнення правовідносин між сторонами.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права.
Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від "31" січня 2022 р.- без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду.
 Головуючий суддя  Судді:	 Л.Т. Черпіцька  О.Є. Пилипенко  Я.М. Собків