Справа № 466/10419/19                        Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/794/22                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ЛКП «Львівспецкомунтранс» – Юхименко Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул.
В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням доповнень до позовних вимог, покликається на те, що, працюючи на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», в березні 2018 року вступив на військову службу в Збройні Сили України за контрактом осіб офіцерського складу строком на 5 років у військову частину НОМЕР_1 , м Хмельницький. Наказом № 23-к від 19 квітня 2018 року його звільнили з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу, про що він дізнався 04 грудня 2019 року від командира військової частини, який пояснив, що його звільнили, а не увільнили від роботи.   
Стверджує, що його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем порушено гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме, за ним не збережено робоче місце та не виплачується середня заробітна плата. Зазначає, що під час проходження працівником військової служби за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Вважає, що гарантії, передбачені ч.ч. 3,4 ст. 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Вказує, що уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тому за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток, а в цьому випадку вступ на військову службу не може бути підставою для припинення трудового договору. 
З наведених підстав просить:
-визнати незаконним та скасувати наказ від 19 квітня 2018 року № 23-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс»; 
-поновити його на роботі на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс»;
-стягнути з Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня поновлення на роботі;
-стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 звільнено без дотримання вимог закону, з порушенням гарантій, передбачених статтею 119 КЗпП України, відтак його права порушені незаконним звільненням. Зазначає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, однак необізнаність позивача, як працівника, про положення чинного трудового законодавства, в тому числі і щодо строків звернення із заявою про вирішення трудового спору, не може використовуватися роботодавцем проти нього.
Вказує, що у разі пропуску з поважних причин строку звернення із заявою про вирішення трудового спору, суд може поновити цей строк за наявності поважних підстав пропуску такого, однак трудове законодавство не містить вичерпного переліку підстав, які можуть бути поважними, тому вони встановлюються у кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. Вважає, що перебування в Збройних Силах України є окремою поважною підставою для поновлення строку на звернення до суду, оскільки позивач з моменту зарахування до військової частини весь час проживав на території військової частини, а також брав безпосередню участь в зоні проведення бойових дій. 
Наголошує, що згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України перебування особи у складі Збройних Сил України є імперативною підставою для переривання позовної давності, що свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду за захистом трудових прав. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ЛКП «Львівспецкомунтранс» - Юхименко Р.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що про позовні вимоги по їх суті є підставними та обгрунтованими, однак позивачем пропущено визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з відповідним позовом, а також відсутні підстави для його поновлення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».
Між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командувача Сил спеціальних операцій генерал – лейтенантом ОСОБА_3 , укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений на п`ять років. Контракт не містить дати його укладення (т.1 а.с.7-8).
Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №23 від 07.02.2018 року ОСОБА_4 відповідно до наказу Командувача Сил спеціальних операцій ЗСУ від 25.01.2018 року №4 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 5 років до ЗСУ та призначено на посаду офіцера оперативно-планового відділення штабу в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . Термін прибуття до нового місця служби 08.02.2018 року.
Наказом від 19.04.2018 року № 23-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 19.04.2018 року згідно п.3 ч.1 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на п`ять років до Збройних Сил України на професійній основі у військову частину НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . Цього ж дня – 19.04.2018 року ОСОБА_5 ознайомлено під розпис з наказом про звільнення, що підтверджується від руки проставленою датою і підписом (т.1 а.с.51).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Статтею 119 КЗпП України визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Аналіз зазначених норм права дають підстави для висновку, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в 2018 році уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
На час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору
Зважаючи на вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 з роботи 19.04.2018 року на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України було проведено без дотримання вимог закону, з порушенням гарантій, визначених ст.119 КЗпП України, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» від 19.04.2018 року №23-к про його звільнення з роботи є обґрунтованими.
Разом з тим, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).
Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк для звернення до суду з тих підстав, що він не мав об`єктивної можливості у встановлений законом строк звернутися до суду з позовом про незаконність звільнення у зв`язку зі перебуванням у складі Збройних Сил України (том.1 а.с.43).
З урахуванням специфіки розгляду трудових спорів, строк звернення до суду за захистом трудового права є спеціальним строком для судового захисту трудових прав, встановленим положеннями статті 233 КЗпП України.
Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.
Разом з тим ця стаття встановлює виняток для спорів про звільнення.
Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.
Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.
Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.
У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Вказана правова норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватись ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежали від волі особи та унеможливлювали своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, а тому він не підлягав звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України, однак за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом, а також того, що його своєчасному зверненню перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення.
Такі висновки суду узгоджуються із висновками щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19 та від 10 березня 2021 року у справі № 686/8529/20.
У постановах Верховного Суду 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18 зазначено, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Отже, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Як на підставу поновлення строку звернення до суду ОСОБА_5 вказує, що не мав об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку з проходженням військової служби у складі Збройних Сил України, на підтвердження чого долучив довідки В/Ч № НОМЕР_2 від 07.02.2022 року про участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в період з 04.11.2014 року по 04.02.2015 року, з 03.07.2015 року по 25.09.2015 року, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях період з 13.12.2019 року по 30.04.2020 року та з 05.01.2022 року до цього часу, тобто, у довідках зазначені періоди військової служби позивача у Збройних Силах України, а не постійне перебування його на службі у військових частинах.
Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 покликається на те, що про оспорюваний ним наказ йому стало відомо 04 грудня 2019 року від командира В\Ч, що підтверджується довідкою за підписом командира військової частини.
Разом з тим, як вбачається із заяви, долученої позивачем до матеріалів справи, датованої 12.09.2019 року, подану ОСОБА_1 директору ЛКП «ТФ`Львівспецкомунтранс», у якій він просить скасувати наказ №23-к від 19.04.2018 року, позивач у додатку зазначив про долучення цього наказу до заяви, що свідчить про наявність наказу №23-к від 19.04.2018 року, який просить скасувати, а відтак, вже 12.09.2019 року йому безспірно було відомо про наказ №23-к від 19.04.2018 року, однак з позовом про його скасування та поновлення на роботі звернувся лише 18.10.2019 року.
В суді апеляційної інстанції представником позивач було долучено довідку №1641/3999 від 26.07.2022 року, видану В/Ч НОМЕР_3 , підписану начальником штабу - заступником командувача спеціальних дій Сил Спеціальних операцій ЗС України ОСОБА_6 , у якій зазначено, що капітан ОСОБА_1 з моменту укладення контракту, а саме, 31 січня 2018 року по час видачі довідки безперервно перебував в межах гарнізону проходження військової служби.
Представником відповідача долучено до матеріалів справи довідку В/Ч НОМЕР_2 за №632/24/2641 від 15.09.2022 року, у якій зазначено, що за час проходження військової служби у В/Ч НОМЕР_1 (з 01.01.2020 року В/Ч НОМЕР_2 ) у період 2018 2019 роки, ОСОБА_1 перебував у відпустці з 02.01.2019 року – до 25.01.2019 року; з 29.04.2019 року до 10.05.2019 року; з 22.08.2019 року до 11.09.2019 року; протягом 2018 – 2019 років йому надавалися дні відпочинку у вихідні та святкові дні, які мали місце у зазначеному періоді, що спростовує доводи апелянта про неможливість своєчасного звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених прав. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано беззаперечних доказів тих обставин, що перешкоджали, створювали труднощі для звернення до суду з позовом, унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, які б підтверджували об`єктивну неможливість подання ОСОБА_1 позову в період проходження служби за контрактом, оскільки відповідно до умов контракту йому забезпечувалася встановлена тривалість службового часу, надання часу для відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні, вільне пересування територією України у вихідні, святкові і неробочі дні.
Доводи апеляційної скарги про те, що перебування в Збройних Силах України є окремою поважною підставою для поновлення строку на звернення до суду, оскільки позивач з моменту зарахування до військової частини весь час проживав на території військової частини, а також брав безпосередню участь в зоні проведення бойових дій, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що розпорядок дня і робочого тижня у військовій частині, де проходив службу ОСОБА_1 , в період з 19.04.2018 року до 13.12.2019 року та його службовий час позбавляли його об`єктивної можливості звернутися в суд з позовом особисто чи надіслати позовну заяву поштою, що ОСОБА_1 постійно перебував у військовій частині.
Посилання ОСОБА_1 на проходження служби в АТО/ООС також не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Подібні висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №148/201/21.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України перебування особи у складі Збройних Сил України є імперативною підставою для переривання позовної давності, що свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду за захистом трудових прав, оскільки строки звернення до суду у справах про звільнення встановлені саме частиною першою статті 233 КЗпП України, ці строки не перериваються і не зупиняються, пропуск вказаного строку є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом у випадку, коли суд дійде висновку про підставність позову про незаконність звільнення та поновлення на роботі.
А відтак, суд першої інстанції, встановивши підставність позовних вимог ОСОБА_1 про незаконність наказу №53-к від 19.04.2018 року, незаконність його звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав пропуску звернення до суду за захистом порушеного права за відсутності поважних причин підстав для його поновлення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2022 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: С.М. Бойко 

Р.П. Цяцяк