ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7042/22 Справа № 415/5370/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Луньова  Д.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
        суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
        за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 391,94 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 14 липня 2016 року перебував у трудових відносинах з ВП «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» на посаді машиніста тепловоза, що підтверджується копією трудової книжки. Починаючи з березня 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» припинила виплату заробітної плати. 17 липня 2017 року на підставі наказу № 3041 Дн/Ос від 10 липня 2017 року позивач звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. За період трудової діяльності з березня 2017 року по липень 2017 року йому не виплачена заробітна плата, сума якої складає 33 391,94 грн. (а.с.1-2).

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі - відмовлено (а.с.82-83).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 91-95).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача, востаннє 13 травня 2007 року позивач був переведений на посаду машиніста тепловоза. 01 квітня 2008 року технологічна дільниця з обслуговування тягового рухомого складу локомотивного депо Родакове приєднане до локомотивного депо Дебальцеве пасажирське. Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське Донецької залізниці з 28 липня 2006 року перейменовано на Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно наказу № 509/Н від 28 липня 2006 року. Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-іV, постанови КМУ від 25 травня 2014 року № 200. На підставі відповідного наказу, 11 липня 2016 року Локомативне депо Дебальцеве – пасажирське «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що містяться записи в трудовій книжці (а.с. 6-9).
17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та копією наказу (розпорядження) від 10 липня 2017 року (а.с. а.с. 9, 15). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що відповідачем було прийнято рішення про виплату компенсації за 29 днів відпустки, вихідної допомоги з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку.
Згідно довідки виданої позивачу, яка підписана головним інженером ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , ОСОБА_1 працював машиністом тепловоза виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року. Сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 41 907,83 грн. Сума до виплат з березня 2017 року по липень 2017 року складає 33 391,94 грн. Відсутнє документальне підтвердження про виплати заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року зі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт існування у відповідача перед ним заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року, оскільки надана довідка не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед ОСОБА_1 у зазначеному у позовній заяві розмірі. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати як доказ надано лише довідку підписану головним інженером Дмитренко Ю.О. та головним бухгалтером Трускаловою О.І.

Суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, з чим погоджується колегія суддів, що вказана довідка не може бути належними доказом нарахування заробітної плати, оскільки не містять штампу чи печатки підприємства.

За змістом положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача обов`язку доведення наявності права отримання певних сум (висновок Верховного Суду в постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій. 

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведене існування у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року, оскільки надана позивачем довідка не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед ОСОБА_1 у зазначеному у позовній заяві розмірі, а сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він не міг самостійно звернутися із позовом до суду та надати належні докази, оскільки не має відповідних знань в галузі права, а тому за допомогою звернувся до адвоката Михайлова С.В. з яким уклав договір та останній готував позовну заяву та самостійно вирішував, які документи долучати до позову для захисту прав позивача та законних інтересів. Інші документи, які були у позивача наявні після звільнення не долучались до справи, через позицію адвоката, оскільки представник вважав, що у справах такої категорії згідно з положенням Кодексу про працю, відсутність заборгованості перед позивачем повинен доводити роботодавець і тому достатньо лише довідки про наявну заборгованість по заробітній платі, а вже роботодавець буде спростовувати чи погоджуватися із самою сумою заборгованості. 

Просив під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції врахувати додаткові докази по справі, а саме: копії документів з первинного обліку праці та заробітної плати, табелі обліку використаного часу, розрахункові - платіжні відомості, журнали обліку приходу - уходу працівників цеху експлуатації станції Комунарськ. 

Однак, колегія суддів не може прийняти зазначенні документи в якості належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по заробітній платі, оскільки ці документи підтверджують тільки трудові відносини між ОСОБА_1 та АТ “Українська залізниця”. 
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

З наданих апелянтом розрахункових - платіжних відомостей за березень - липень 2017 року, вбачається, що йому нараховані суми за зазначений період, які він просить стягнути, однак останні не містять відомостей, що ці суми не були йому виплачені та підприємство має борг перед працівником (а.с.156-160).

Будь-яких інші доказів того, що позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата апелянтом не надано.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 березня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: