ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року
м. Київ
cправа № 903/23/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульський Г.М. - головуючий, Могил С.К., Краснов Є.В.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Денисюка Миколи Васильовича 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 (колегія суддів: Олексюк Г.Є. - головуючий, Гудак А.В., Мельник О.В.) та рішення Господарського суду Волинської області від 15.03.2022 (суддя Гарбар І.О.)
за позовом Денисюка Миколи Васильовича 
до Комунального підприємства «Санаторій матері і дитини «Пролісок»
про зобов`язання повернути майно
за участю відповідача: 1) Бугайчук О.В. (керівник), 2) Кузнецов І.С. (адвокат)
ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1.           Денисюк Микола Васильович (далі - позивач) звернувшись із позовом до Комунального підприємства «Санаторій матері і дитини «Пролісок» (далі - відповідач), просив зобов`язати відповідача повернути позивачу орендоване майно, а саме: гідромасажні ванни «AQUADELECIA», у кількості двох штук, в належному технічно-справному стані та повідомити його про дату, час та місце такого повернення.
1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно користується спірним майном, оскільки договірні правовідносини між сторонами припинилися, але відповідач ухиляється від повернення позивачу орендованого майна.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1.          Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.03.2022, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2022, в позові відмовлено.
2.2.          Судові рішення мотивовані тим, що позивач не подав доказів, які б підтверджували його право власності на спірне майно на момент укладення договору оренди, до матеріалів справи не надано доказів, які б підтверджували виконання сторонами його умов, а спірні гідромасажні ванни були передані відповідачу за програмою про надання гранту, що виключає підстави для задоволення позову.
3.          Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1.          У касаційній скарзі, з урахуванням її уточнення, заявник просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
3.2.          На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №  916/3156/17, від 14.11.2018 у справі №  2-1383/2010, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №  910/5425/18, від 19.02.2021 у справі №  904/2979/20, від 29.06.2022 у справі №  902/882/21, від 13.11.2019 у справі №  752/17437/15-ц, від 12.05.2020 у справі №  917/84/19, від 08.04.2021 у справі №  461/2584/20, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №  6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №  6-806ц16, в ухвалі Верховного Суду від 05.07.2022 у справі №  903/437/21. Позивач зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 204 Цивільного кодексу України у правовідносинах, які виникають із договору оренди та суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
3.3.          Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильне застосування судами норм чинного законодавства, зазначив про безпідставність доводів та вимог викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
4          Мотивувальна частина
4.1          Із встановлених судами обставин справи вбачається, що 01.01.2017 між Приватним підприємцем Денисюком Миколою Васильовичем та відповідачем укладено договір оренди обладнання №  011, за умовами якого та на підставі акта приймання-передачі, відповідач прийняв гідромасажні ванни «AQUADELECIA» (далі - обладнання), у кількості двох штук, які знаходяться у будівлі за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, с.Грем`яче (приміщення водолікувального корпусу).
4.2          Також судами встановлено, що 04.07.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повернути належне йому обладнання, яке знаходиться у користуванні відповідача, але листом від 02.08.2019 відповідач запропонував позивачу надати завірені копії договорів оренди, розрахункові документи, акти приймання-передачі обладнання в експлуатацію та інші документи, які підтверджують право власності позивача на обладнання. Проте позивач відповіді на лист відповідача від 02.08.2019 не надав.
4.3          Суди встановили, що у позивача відсутні оригінал договору оренди обладнання від 01.01.2017 № 011 та акт приймання-передачі майна від 01.01.2017 до цього договору.
4.4          Також встановлено, що 14.11.2012 у Камєж Долному на виконання рішення про надання гранту, прийнятого Спільним Моніторинговим Комітетом (СМК) Програми Транскордонного Співробітництва Польща - Білорусь - Україна 2007-2013, укладено грантовий контракт - зовнішня діяльність Європейського Союзу №  ІРВU.01.02.00-78-484/11-00 між Міністерством Регіонального Розвитку Польщі та Волинською обласною радою (бенефіціар) про надання гранту для впровадження проекту - створення водолікувального комплексу в селі Грем`яче (2-поверхового об`єкту на території КП) і проведення облаштування медично-лікувальним устаткуванням.
4.5          Пунктом 7.1 додатку до грантового контракту II "Загальні положення, що стосуються грантових договорів, які фінансуються з коштів Європейського Союзу в межах зовнішньої діяльності" (є невід`ємною частиною договору) встановлено, що право власності, право інтелектуальної і промислової власності на результати проекту, звіти і інші документи, що з ним пов`язані, належать бенефіціару.
4.6          Пунктом 10 додатку до грантового контракту II "Загальні положення, що стосуються грантових договорів, які фінансуються з коштів Європейського Союзу в межах зовнішньої діяльності" визначено, що договір і платежі, що з ним пов`язані ні в якому разі не можуть бути передані на користь третьої сторони без попереднього письмового дозволу контрастуючого органу (грантодавець).
4.7          Суди встановили, що із аналізу положень грантового контракту вбачається, що власником приміщення водолікувального комплексу в селі Грем`яче (2-поверхового об`єкту на території відповідача) із медично-лікувальним устаткуванням є засновник відповідача в особі Волинської обласної ради.
4.8          При цьому встановлено, що у 2016 році реалізація проекту була завершена, водолікувальний корпус на території відповідача споруджено та поставлено на позабалансовий рахунок санаторію, а передача результатів проекту від бенефіціара до відповідача відбулася у грудні 2021 року. На обладнанні, яке знаходиться у відповідача, зокрема на ваннах "Aquadelicia", проставлений логотип грантового контракту та згідно з прибутковою накладною на товарно-матеріальні цінності від 26.06.2017 №  73 обладнання передано за програмою гранту.
4.9          Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.10          Розглядаючи заявлені позовні вимоги по суті, суди вказали на те, що позивач не має власного примірника договору оренди обладнання від 01.01.2017 №  011 та позивачем не долучено до матеріалів справи жодного документу, який би свідчив про виконання ним цього договору.
4.11          Однак такі висновки судів є передчасними, оскільки зроблені без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.
4.12          Так, дійшовши вказаних висновків, викладених у п.4.10 цієї постанови, суди не дослідили та не дали правової оцінки даним, зазначеним у листі Ківерцівського відділу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 03.12.2020 №  9206/54-2020 (а.с. 11), адресованому позивачу за результатами розгляду його клопотання, із наданням останньому копій документів щодо договору оренди обладнання згідно із додатком.
4.13          Разом з тим, констатувавши у своїх судових рішеннях, що між 01.01.2017 між Приватним підприємцем Денисюком Миколою Васильовичем та відповідачем укладено вказаний вище договір оренди обладнання, та вказавши на те, що позивач не є суб`єктом, який може виступати наймодавцем в договорі оренди, суди не дослідили належним чином правовідносини сторін виходячи із наступного.
4.14          Згідно частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.
4.15          Однак судами встановлено, що наданий позивачем до матеріалів справи договір в не засвідченій належним чином копії, а оригінал договору у матеріалах справи відсутній.
4.16          Також із судових рішень вбачається, що відповідач заперечував можливість договірних відносин між сторонами щодо оренди обладнання.
4.17          Європейський суд з прав людини констатував, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів). Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (Станкевич проти Польщі). Завданням Суду відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є визначення справедливості провадження загалом, враховуючи порядок прийняття доказів (Ельсгольц проти Німеччини). Таким чином, Суд має визначити чи були докази представлені таким чином, що не суперечить гарантії справедливого судового слухання (Блюхер проти Чеської Республіки).
4.18          Європейський суд з прав людини, досліджуючи питання права на справедливий суд крізь призму повноти судового рішення, зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року № 49684/99). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
4.19          Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5).
4.20          Отже подібні положення щодо обґрунтованого рішення мітяться і у національному законодавстві.
4.21          Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
4.22          Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
4.23          Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
4.24          Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають, оскільки не ґрунтуються на засадах верховенства права, тому такі рішення не можна вважати законним і обґрунтованими, у зв`язку із чим судові рішення підлягають скасуванню, а справу належить передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
4.25          З урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі та наведеного вище, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
4.26          Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід врахувати викладене, всебічно, повно й об`єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.
4.27          Відповідно до приписів статті 129 частини 4 ГПК України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Денисюка Миколи Васильовича задовольнити частково.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 та рішення Господарського суду Волинської області від 15.03.2022 у справі №  903/23/22, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г.М. Мачульський

Судді                                                                                                    С.К. Могил

                                                                                                    Є.В. Краснов