Справа № 753/9562/21                                                    Головуючий 1 інстанція- Каліушко Ф.А.
Провадження № 22-ц/824/8464/2022                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
17 листопада 2022 року                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 грудня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2021 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивувавтим, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк»,і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 001-2900/756-0404 з послідуючими додатковим угодими від 10 березня 2012 року, від 27 березня 2012 року, від 12 березня 2014 року, за умовами якого банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредит для придбання нерухомого майна у розмірі 153000 швейцарських франків строком до 10 жовтня 2037 року включно із розрахунку 9,95 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і позичальницею ОСОБА_1 30 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого остання передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Поручителем позичальниці є відповідач ОСОБА_2 , який за договором поруки від 27 березня 2012 року зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі. 
Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця  ОСОБА_1 мала повертати кредит та проценти щомісячними платежами згідно графіку погашення, однак не виконувала цих обов`язків, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 19 жовтня 2020 року становить 242917,12 швейцарських франків і включає прострочене тіло кредиту -13249,85 грн., сума дострокового стягнення тіла кредиту - 135023,73 швейцарських франки, проценти - 8959,40 швейцарських франків, підвищені проценти - 5124,15 швейцарських франків. Проте, банк вважає за необхідне стягнути 150 % від вартості предмета іпотеки, а саме 93033 долари США відповідно до оцінки заствленого айна становм на 08 липня 2020 року , згідно якого вартість предмета іпотеки складає 62022 долари США. У зв`язку з наведеним просив стягнути із відповідачів солідарно на користь
                                                                        -  2  -
банку 93033 долари США та судові витрати.
Рішенням Дарницькогорайонного суду м.Києва від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що звернення банку до відповідачів у 2016 році з вимогою про дострокове повернення усіх сум за кредитним договором не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання боржником своїх договірних зобов`язань. Як і не свідчить про розірвання кредитного договору. З огляду на те, що термін дії договору встановлений до 10 жовтня 2037 року, то він підлягає виконанню у цей строк. Висновки суду про сплив позовної давності є помилковими, оскільки 05 жовтня 2016 року банк вже звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, а тому згідно ст.264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривався, що судом не враховано. Вважає, що позовну давність слід рахувати з моменту 18 травня 2020 року, тобто з моменту відмови у видачі виконавчого листа.
Відповідачка ОСОБА_1 в особі представник адвоката Бабенка С.С. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги АТ «Універсал Банк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Позивач АТ «Універсал Банк» належним чином повідомлений прочас розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу банку судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, а також судовою повісткою, направленою на електронну адресу представника банку адвоката Скоробагатого О.В., вказану ним у апеляційній скарзі, і повідомленням про її доставлення.
Позивач до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Бабенко С.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідач ОСОБА_2  про розгляд справи повідомлений належним чином, не з`явився, причин неявки не повідомив.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала обумовлених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права АТ «Універсал Банк»захисту не підлягають у зв`язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права.
Щодо вимог до поручителя ОСОБА_2 , то суд послався на пропуск банком пердбаченого законом шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, який є
                                                                        -  3  -
преклюзивним і поновленню не підлягає.
Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону. 
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. 
            Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 001-2900/756-0404 з послідуючими додатковим угодими від 10 березня 2012 року, від 27 березня 2012 року, від 12 березня 2014 року, згідно якого банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредит для придбання нерухомого майна у розмірі 153000 швейцарських франків строком до 10 жовтня 2037 року включно із розрахунку 9,95 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.
Повернення тіла кредиту і процентів згідно умов кредитного договору і графіку погашення кредиту передбачено шляхом внесення позичальницею щомісячних платежів у розмірі 1229,72 швейцарських франкив до 04 числа кожного місяця.
Відповідно до п.5.2.5 кредитного договору у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, термін повернення якого вважається таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення такого повідомлення про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і позичальницею ОСОБА_1 30 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого остання передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . 
Поручителем позичальниці є відповідач ОСОБА_2 , який за договором поруки від 27 березня 2012 року зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі. 
Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не в повному обсязі виконувала обов'язки по своєчасному поверненню кредитних коштів, покладені на неї кредитним договором, з липня 2015 року припинила погашенння кредиту, має заборгованість. 
Вимогабанку про повне дострокове повернення кредиту у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором, направлена відповідачці 14 квітня 2016 року, залишена останніми без задоволення.
Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 10 липня 2018 року у справі № 333/69/17 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою представника банку у судове засідання. Постановою Верховного Суду від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні касаційної скарги ПАТ «Універсал Банк» а ухвала суду першої інстанції залишена без змін.
Ухвалою Київського апеляційного судувід 18 вересня 2020 року у справі №755/12237/20 відмовлено АТ «Універсал Банк» у видачі виконавчих листів на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 25 вересня 2015 року у справі № 1223/15 за позовом ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на суму 158037,33 швейцарських франків.
Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
                                                                        -  4  -
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів до 04 числа кожного місяця, проте відповідачка припинила погашення кредиту з липня 2015 року, що стверджується наданим банком розрахунком боргу (а.с.53-57).
У зв`язку із невиконням позичальницею ОСОБА_1 умов кредитного договору по поверненню кредиту банк відповідно до п.5.2.5 кредитного договору 14 квітня 2016 року направив відповідачці повідомлення про дострокове повернення кредиту, яке настає у випадку неусунення порушень на 31 день із дня отримання вимоги. Вказана вимога банку відповідачами не виконана. 
Отже, банк відповідно до вимог закону та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів на 31 день із дня направлення вимоги і саме з моменту невиконання відповідачами вимоги позивач дізнався про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на позов.
В той же час позов до суду пред`явлений банком через п`ять років у травні 2021 року, що стверджується датою реєстрації судом позову, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.
Відповідачкою ОСОБА_1 у поданому до суду першої інстанції відзиві заявлено про застосування позовної давності.
За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просить, а також враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної
                                                                        -  5  -
давності.
Також колегія суддів погоджується із висновками суду про відсутність підстав для стягнення боргу із поручителя з огляду на пропуск банком передбаченого законом шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, який є преклюзивним і поновленню не підлягає.
Відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
За змістом даної норми у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. При цьому у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителів можуть бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку. У випадку незаявлення такої вимоги порука припиняється відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12).
Якщо погашення кредиту визначено періодичними платежами, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум,  повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. 
Така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15; від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16; від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15; від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623цс17; від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16; від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17 та інших.
Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, де Велика Палата, зазначила, що порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору його погашення мало відбуватися періодичними платежами, а строк остаточного повернення кредиту визначений 10 жовтня 2037 року. Однак узв`язку із невиконанням позичальницею обов`язків по погашенню кредиту банк відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та п.5.2.5 кредитного договору змінив строк остаточного виконання основного зобов`язання, направивши 14 квтіня 2016 року відповідачці вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту у строк протягом 30 днів, тобто до 14 травня 2016 року, а строк повернення кредиту сплив наступного дня.
Відповідно банк мав пред`явити позов про стягення боргу з поручителя протягом шести місяців, чого не зробив. Вказаний шестимісячний строк є преклюзивним (присічним) і поновленню не підлягає, а відтак суд вірно відмовив у позові з цих підстав, оскільки від дня настання строку дострокового виконання основного зобов`язання, банк протягом шести місяців не пред`явив вимогу до поручителя про повернення боргу і такі докази у справі
                                                                        -  6  -
відсутні, що свідчить про припинення договору поруки і відсутність у відповідачки обов`язку повертати кредитні кошти.
Доводи апеляційної скарги про те, що звернення банку до відповідачів у 2016 році з вимогою про дострокове повернення усіх сум за кредитним договором не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання боржником своїх договірних зобов`язань не спростовують висновків суду про пропуск строку позовної давності.
Суд відмовив у позові не з підстав односторонньої відмови банку від договору як помилково вважає позивач, а з підстав пропуску строку позовної давності, що очевидно є різними обставинами.
Це ж стосується посилань у скарзі на те, що зміна банком строку виконання основного зробов`язання шляхом пред`явлення вимоги про дострокове повернення коштів, не свідчить про розірвання кредитного договору, оскільки про це взагалі не йдеться і суд про це не зазначає.
Можливість пред`явлення вимоги про дострокове повернення коштів обумовлена як приписами закону (ст.1050 ЦК України), так і положеннями кредитниого договору (п.5.2.5) і ніяким чином не пов`язана та не залажить від розірвання договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що термін дії договору встановлений до 10 жовтня 2037 року, а тому він підлягає виконанню у цей строк необгрунтовані, оскільки як вище вказувалося узв`язку із непогашенням позичальницею ОСОБА_1 кредиту банк на власний розсуд, відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та п.5.2.5 кредитного договору змінив строк остаточного виконання основного зобов`язання, направивши 14 квтіня 2016 року відповідачам вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту у строк протягом 30 днів, а отже строк повернення кредиту настав на 31 день з моменту відправлення цієї вимоги.
За таких обставин, посилання позивача на те, що виконання зобов`язань повинно здійснюватися до 10 жовтня 2037 року є помилковим.
Посилання в апеляційній скарзі на хибність висновків суду про сплив позовної давності є помилковими, оскільки 05 жовтня 2016 року банк вже звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, а тому згідно ст.264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривався, що судом не враховано, не грунтуються на законі.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2017 року відкрите провадження у справі  № 333/69/17 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 10 липня 2018 року даний позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою представника банку у судове засідання. Постановою Верховного Суду від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні касаційної скарги ПАТ «Універсал Банк», а ухвала суду першої інстанції залишена без змін.
Відповідно до правового висновку в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19тлумачення статей 256, 264, 265 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, та відступає від них.
Отже, доводи позивача про те, що подання ним позову до суду, який залишено без розгляду перериває строк позовної давності необгрунтовані.
Посилання у скарзі на те, що строк позовної давності слід рахувати з моменту 18 травня 2020 року, тобто з моменту відмови у видачі виконавчого листа необгрунтовані з таких міркувань.
                                                                        -  7  -
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року у справі № 755/12237/20 відмовлено АТ «Універсал Банк» у видачі виконавчих листів на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 25 вересня 2015 року у справі № 1223/15 за позовом ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на суму 158037,33 швейцарських франків.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 285/3950/17-ц зазначено: «пред`явлення особою позову до третейського суду, до підвідомчості якого згідно зі ст.6 Закону України «Про третейський суд» відноситься вирішення відповідного спору, в силу вимог ч.2 ст.264 ЦК України перериває позовну давність та може свідчити про зміну строку виконання основного зобов`язання відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України».
Тобто, умовою переривання строку позовної давності при пред`явлення особою позову до третейського суду є обов`язкове дотримання підвідомчості вирішення відповідного спору згідно зі ст.6 Закону України «Про третейський суд».
Законом України № 2983-УІ від 03 лютого 2011 року ст.6 Закону України «Про третейський суд» доповнено пунктом 14, згідно якого суд третейському суду не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Вказаний закон набрав чинності 11 березня 2011 року.
Отже, подання банком у 2015 році позову до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банківпро стягнення кредитних коштів із ОСОБА_1 , яка є споживачем фінансових послуг банку, не грунтується на законі і даний спір не підвідомчий третейським судам.
За таких обставин подання позову до третейського суду до ОСОБА_1 не перериває позовної давності.
Доводи щодо наявності підстав для поновлення строку безпідстані, оскільки, по-перше, такої вимоги позивачем у позові заявлено не було і за відсутності її суд не вправі самостійно вирішувати  це питання.
По-друге, посилання позивача на те, що у поясненнях у суді першої інстанції він про це говорив надумані та безпідставні, оскільки будь-які письмові пояснення позивача з цього приводу у справі відсутні, як і відсутні усні пояснення, оскільки представник позивача  в судові засідання не з`являвся і поддав заяву про розгляд спраив у його відстність.
Щодо відповідача ОСОБА_2 , то як вище вказувалося, судом першої інстанції відмовлено у позові з підстав пропуску банком пердбаченого законом шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, який є преклюзивним і поновленню не підлягає.
Апеляційна скарга не містить жодного доводу на спростування таких висновків.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційні скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
                                                            -  8  -
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: