Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 387/379/17
провадження № 61-15626св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: державний нотаріус Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Галина Борисівна, орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Гареєва Євгена Шамільовича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Кочко В. К., та постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_4 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 звернулася до Добровеличківського  районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2170, 2171, виданих державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б. на ім`я ОСОБА_3 та зобов`язання державного нотаріуса вчинити певні дії (справа № 387/379/17). У листопада 2017 року дана справа прийнята до провадження Овідіопольським районним судом Одеської області. 
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом за реєстрами №№ 2169, 2170, 2171, визнання права власності на 1/4 частини спадкового майна та стягнення грошової компенсації (справа                                                № 509/3975/18).
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 січня       2019 року цивільні справи № 387/379/17 та № 509/3975/18 об`єднані в одне провадження .
 
Позовні заяви мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після її смерті відкрилась спадщина на належні їй:                  1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 .
Раніше, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ОСОБА_6 (син ОСОБА_5 ).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_6 та онуками   ОСОБА_5 .
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 були: батько позивачів (син спадкодавця) - ОСОБА_6 , який за життя баби помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та тітка позивачів (дочка спадкодавця) - ОСОБА_3 , яка 03 листопада 2015 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом № 2169, 2170 та 2171.
Вказували на те, що вони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 )                                     є спадкоємцями першої черги за правом представлення після смерті баби ОСОБА_5 , на момент смерті баби вони були неповнолітніми, зокрема: ОСОБА_1 виповнилось 11 років, а ОСОБА_2 - 16 років, а тому за законом вони вважаються такими, що прийняли спадщину баби.
Зазначали, що вона звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після баби ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 - 13 березня 2017 року; ОСОБА_2 - 18 липня              2018 року), однак нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтв про право на спадщину з тих підстав, що свідоцтва про право на спадщину за законом видані дочці спадкодавця - ОСОБА_3 , яка на той час була єдиною спадкоємицею, а відомості про неповнолітніх у справі відсутні (постанови нотаріуса щодо заяви ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 -              13 березня 2017 року та щодо заяви ОСОБА_2 - 31 жовтня 2018 року).
Також вказували на те, що відповідачка відчужила 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за    45 000,00 грн та квартиру АДРЕСА_4 за 96 000,00 грн, тому вони мають право на грошову компенсацію за 1/2 частини  відчуженого нерухомого майна.
Зазначали, що свідоцтва про право на спадщину за законом №№ 2169, 2170 та 2171 були видані без урахування їх спадкових прав як спадкоємців першої черги за правом представлення.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, позивачі просили: - визнати недійсними в 1/2 частині свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б. на ім`я ОСОБА_3 ;
- визнати право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно за кожним на 1/4 частини спадкового майна, зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.;
- стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та                 ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 35 250,00 грн на кожного, що припадало б в цілому на 1/2 частини відчуженого відповідачем спадкового майна;
- скасувати державну реєстрацію в спадковому реєстрі № 2170                               від 03 листопада 2015 року та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2015 року, номер запису про право власності                     № 11865999 на ім`я ОСОБА_3 ;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 судові витрати в сумі 6 154,08 грн та на користь ОСОБА_2 судові витрати              в сумі 7 009,60 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б. на ім`я ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частку спадкового майна після смерті батька                           ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частку спадкового майна після смерті батька               ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом        від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 35 250,00 грн за 1/4 частини проданого відповідачем спадкового майна.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 35 250,00 грн за 1/4 частини проданого відповідачем спадкового майна.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 ,        ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день смерті рідної баби ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , були відповідно малолітньою та неповнолітньою особами, тому з огляду на положення статей 1266, 1267 ЦК України їм у рівних частинах належить частка спадкового майна, яка належала б за законом їх батькові ОСОБА_6 , який є сином померлої спадкодавці, але помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за життя матері -              ОСОБА_5 , дійшов висновку про те, що свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б. на ім`я ОСОБА_3 , підлягають визнанню частково недійсними.
 
Також, установивши, що частина спадкового майна відчужена відповідачем за договорами купівлі-продажу на користь інших осіб, розмір отриманих ОСОБА_3 коштів від продажу спадкового майна в загальному розмірі 141 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачів грошової компенсації в сумі 35 250,00 грн кожному, що припадала б на 1/4 частини успадкованого майна.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня        2020 року змінено, викладено резолютивну частину в редакції постанови.
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року, зареєстровані в реєстрі за № № 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б. на ім`я ОСОБА_3 у частині посвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частини спадкового майна.
Визнано право ОСОБА_1 на 1/4 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 35 250,00 грн за 1/4 частини відчуженого                          ОСОБА_3 спадкового майна, що було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №№ 2169, 2171, виданих державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Визнано право ОСОБА_2 на 1/4 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 35 250,00 грн за 1/4 частини відчуженого ОСОБА_3 спадкового майна, що було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2171, виданих державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г. Б.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення неправильно вказав про визнання права власності позивачів у порядку спадкування за законом на 1/4 частини майна після смерті батька ОСОБА_6 , а не баби ОСОБА_5 , не врахував, що визнання судом недійсним свідоцтва фактично є скасуванням документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права у розумінні статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому у цьому випадку рішення суду про визнання свідоцтва недійсним є достатньою підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав й практичне значення для окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду відсутнє.
 
Також суд першої інстанції неправильно вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про визнання частково недійсними оскаржених свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року та визнання права позивачів на              1/4 частини спадкового майна, стягнувши з відповідача на користь позивачів грошову компенсацію за 1/2 частини відчуженого спадкового майна (кожному по 1/4).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Гареєв Є. Ш. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову                       у задоволенні позовних вимог.          
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, не врахували, що квартира АДРЕСА_3 була куплена не за кошти ОСОБА_5 , а за кошти відповідачки та її чоловіка, що підтверджується показаннями свідків. 
Також суди не надали належної правової оцінки доказам, наданим відповідачем на підтвердження купівлі вказаної квартири, та не врахували докази, які свідчать про отримання чоловіком відповідача кредитів:                        в «Експрес-Банку» від 06 липня 2012 року на суму 22 000,00 грн та сплачено внесок за майнові права на квартиру 20 липня 2012 року у розмірі           12 000,00 грн (згідно з квитанцією від 20 липня 2012 року); в «Дельта Банку» від 22 лютого 2013 року на суму 40 000,00 грн та сплачено внесок за майнові права на квартиру 25 лютого 2013 року у розмірі 40 000,00 грн (згідно                      з квитанцією від 25 лютого 2013 року); в «ВТБ Банку» від 10 квітня 2013 року на суму 38 600,00 грн та сплачено внесок за майнові права на квартиру                  11 квітня 2013 року у розмірі 37 000,00 грн (згідно з квитанцією від 11 квітня 2013 року); в «ПУМБ» (банк «Ренесанс») від 16 квітня 2013 року на суму 35 000,00 грн та сплачено внесок за майнові права на квартиру 23 квітня            2013 року у розмірі 24 000,00 грн (згідно з квитанцією від 23 квітня 2013 року).
Суди не врахували, що періодичні оплати за квартиру фактично співпадають за сумами та датами із отриманням кредитів чоловіком відповідача. 
Також суди не взяли до уваги наявність розписки від 20 січня 2011 року про взяття відповідачкою у борг 25 000,00 дол. США перед внесенням першого внеску за квартиру.
При цьому позивачі не надали суду доказів, що вказана квартира була куплена за кошти їх батька ОСОБА_6 . 
Також позивачі пропустили строк звернення до нотаріуса з метою прийняття спадщини та строк позовної давності, оскільки з часу смерті спадкодавця до подання позову пройшло більше чотирьох років.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 261, 321, 328, 1268, 1270 в одному судовому рішенні (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . 
 
Діти ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який помер за життя матері ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
 
ОСОБА_6 мав двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не відкривалась.
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на майно, що належало останній на праві власності:
- 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- квартиру АДРЕСА_2 ;
- квартиру    
АДРЕСА_3 .
 
19 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та повідомила про відсутність інших спадкоємців.
 
Померла ОСОБА_5 була бабою позивачів і на момент її смерті                    ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виповнилось 11 років (малолітній), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - 16 років (неповнолітня).
 
03 листопада 2015 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на:
- квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2000 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2169;
- квартиру  
АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Авангардівською селищною радою                                             20 листопада 2012 року та зареєстрованою в КП Овідіопольського бюро технічної інвентаризації від 15 грудня 2012 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2170;
- 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 1994 року та зареєстрована в бюро технічної інвентаризації 09 липня 1998 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2171.
 
17 жовтня 2016 року ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу за                96 000,00 грн. 
 
15 листопада 2016 року ОСОБА_3 відчужила 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу за       45 000,00 грн. 
 
На квартиру  
АДРЕСА_3 ОСОБА_3 оформила право власності та проживає             в ній на теперішній час.
 
Позивачі звернулись до нотаріальної контори за оформленням своїх прав на спадщину за законом за правом представлення: 13 березня 2017 року ОСОБА_4 , як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - ОСОБА_2 . 
 
Постановою державного нотаріуса Левітчук Г. Б. від 13 березня 2017 року прийнято заяву ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про прийняття спадщини у зв`язку з фактичним прийняттям, як малолітньою дитиною на день смерті баби ОСОБА_5 . 
При цьому частково відмовлено ОСОБА_4 у внесенні змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, вже виданих 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2170, 2171 на ім`я   ОСОБА_3 , дочці померлої ОСОБА_5 . 
Постановою в.о. державного нотаріуса Шевченко Н. Г. від 31 липня 2018 року відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з видачею свідоцтв про право на спадщину на ім`я дочки спадкодавиці ОСОБА_3 . 
При цьому заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини нотаріусом прийнято, оскільки на день смерті баби ОСОБА_2 була неповнолітньою та вважається такою, що фактично прийняла спадщину.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо суті спору
 
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування відбувається у порядку черговості.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування         за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша статті 1266 ЦК України).
 
Під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу(реалізація права на відмову від спадщини).
 
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
 
Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частині третій статті 1269 ЦК України, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.
 
За змістом норм статей 1268 -1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
 
У постановою від 29 серпня 2018 року у справі № 183/4406/16 (провадження № 61-472св17) Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).
 
Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що після смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом має її дочка ОСОБА_3 та за правом представлення онуки спадкодавця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які                      є дітьми ОСОБА_6 (сина спадкодавця), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Заяву про прийняття спадщини від неповнолітнього ОСОБА_1 прийнято нотаріусом 13 березня 2017 року у зв`язку з фактичним прийняттям ним спадщини як малолітньою дитиною на момент смерті спадкодавця         ОСОБА_5 , що підтверджено постановою нотаріуса.
 
Заяву про прийняття спадщини від ОСОБА_2 прийнято нотаріусом          24 липня 2018 року також у зв`язку з фактичним прийняттям спадщини як неповнолітньою дитиною на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 , що також зазначено нотаріусом у відповідній постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку видачою 03 листопада 2015 року свідоцтв про право на спадщину відповідачу ОСОБА_3 .
 
Установивши, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (малолітня особа на момент смерті ОСОБА_5 ), та ОСОБА_2 ,            ІНФОРМАЦІЯ_5 (неповнолітня особа на момент смерті ОСОБА_5 ), прийняли відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального праваза частиною четвертою статті 1268 ЦК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про порушення спадкових прав позивачів при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом                               від 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2170, 2171 на ім`я ОСОБА_3 .
 
Згідно з частиною першою статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.
 
Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (частина п`ята статті 1266 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, установлено, що спадковими правами на майно спадкодавця ОСОБА_5 наділені відповідач ОСОБА_3 як дочка ОСОБА_5 та позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за правом представлення (як неповнолітні діти померлого раніше сина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ), отже ОСОБА_3 має право на 1/2 частини спадкового майна померлої ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 ,                     ОСОБА_2 разом мають право на іншу 1/2 частини спадкового майна (яку отримав би померлий батько позивачів, якби він був живий на момент відкриття спадщини), і відповідно кожен з позивачів має право на 1/4 частини спадкового майна.
 
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки             у спадщині інших спадкоємців.
 
Статтею 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
 
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
Порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
Установивши, що ОСОБА_3 не мала права на спадкування всього майна після смерті ОСОБА_5 , а мала права на спадкування лише 1/2 частини спадкового майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необхідність визнання частково недійсним оспорюваних свідоцтв про право на спадщину.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_3 продала частину спадкового майна,                   а саме: 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 ,  та отримала від продажу 141 000,00 грн (45 000,00 + 96 000,00), суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про виділення позивачам грошової компенсації в сумі по 35 250,00 грн кожному, що припадала б на 1/4 частини успадкованого майна
 
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом                                  від 03 листопада 2015 року за реєстром № 2170 щодо квартири АДРЕСА_3 надає позивачам можливість звернутись до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на 1/4 частку спадкової квартири, зареєстрованої                 з порушенням закону на ім`я ОСОБА_3 .
 
Щодо строку позовної давності
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так              і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом      в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
 
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивачі не пропустили строк звернення до суду з позовами, оскільки право на звернення з позовом у позивачів виникло з часу досягнення останніми повноліття.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_7 , 13 березня 2017 року звернувся до нотаріальної контори в особі ОСОБА_4 та отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, а 04 травня 2017 року звернувся до суду з цим позовом в особі ОСОБА_4 (згідно відбитку поштового штампу на конверті).
 
Отже, ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності, оскільки його представник ОСОБА_4 звернулась в його інтересах до суду про захист порушених прав малолітнього у межах строку позовної давності.
 
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 досягла повноліття, 18 липня 2018 року звернулась до нотаріальної контори, 31 липня 2018 року отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва, а 30 серпня 2018 року звернулась до суду з цим позовом.
 
Враховуючи те, що на час досягнення ОСОБА_2 повноліття                            у 2014 році право останньої на отримання спадщини після померлої баби ще не було порушено, а права ОСОБА_2 як спадкоємця за правом представлення були порушені видачею оскаржуваних свідоцтв від                                  03 листопада 2015 року, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності, який закінчується 03 листопада 2018 року, а тому, з огляду на звернення з позовом до суду 30 серпня 2018 року, ОСОБА_2 не пропустила строк позовної давності.
 
З огляду на вказане, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивачі пропустили строк позовної давності.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно. Переоцінка доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції                            в незміненій апеляційній судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Гареєва Євгена Шамільовича залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня        2020 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року  залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько      Д. Д. Луспеник