КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
20 вересня 2022 року
 
м. Київ
 
справа №752/3339/22
 
провадження № 22-ц/824/8525/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_3 
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у складі судді  Шевченко Т.М.
 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні транспортним засобом,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:
- усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_2 в користуванні автомобілем марки «InfinitiFX 37», 2011 року випуску, VINJN   НОМЕР_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 вказаний автомобіль, дублікат ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не чинити йому перешкоди у користуванні даним автомобілем;
- встановити наступний порядок користування автомобілем марки «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, VIN     НОМЕР_2 : після набрання рішенням суду законної сили  передати автомобіль у користування ОСОБА_1 , наступний місяць за попереднім - передати автомобіль у користування ОСОБА_2 , в подальшому - користуватись автомобілем почергово, з передачею майна щомісяця.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року здійснено розподіл майна подружжя, зокрема, визнано за ОСОБА_1 в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, VIN     НОМЕР_2 .
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до сервісного центру з метою реєстрації транспортного засобу, однак, у зв`язку з відсутністю оригіналу свідоцтва про реєстрацію та неможливістю пред`явити транспортний засіб для огляду перереєстрацію права власності не здійснив.
Упродовж вересня 2021 року - січня 2022 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з вимогами передати йому спірний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію або прибути до сервісного центру для здійснення реєстрації права власності позивача на частину рухомого майна, проте жодних дій відповідач для цього не вчинила. 
Зазначав, що відповідач утримує спірний автомобіль в гаражі свого батька у                        м. Прилуки, чим спричинила перешкоди позивачу у користуванні спільним майном та порушила його права, як співвласника майна. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що звертаючись у липні 2019 року до суду із позовом про визнання права власності на частку у неподільній речі, якою є спірний транспортний засіб, позивач ОСОБА_1 мав передбачати правові наслідки здійснення такого режиму права власності, а також наслідки неможливості спільного з відповідачем користування спірним майном у майбутньому.
Проте вважає, що така позиція суду першої інстанції суперечить правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15, у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18) та у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18), згідно яких потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. 
Враховуючи, що частки позивача та відповідача у спірному автомобілі є рівними, між сторонами по справі існує спір щодо порядку користування автомобілем, а тому, оскільки поділ автомобіля з виділенням кожному із співвласників частки в натурі є неможливим, просить визначити порядок користування автомобілем, а саме щомісячно кожним співвласником.
Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
19 вересня 2022 року апеляційним судом отримано клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи для надання часу для ознайомлення з матеріалами справи. Разом з тим, зважаючи на те, що апеляційне провадження судом було відкрито ще 01 серпня 2022 року, про що на адресу відповідача направлена ухвала та копія апеляційної скарги, у ОСОБА_2 було достатньо часу для залучення адвоката та його ознайомлення з матеріалами справи. Тому колегією суддів вирішено, що подане клопотання задоволенню не підлягає у зв`язку з його необґрунтованістю.
Позивач та його представник у судовому засіданні, яке відбулось у режимі відеоконференції, вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
 Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись у липні 2019 року до суду з позовом про визнання права власності на частку у неподільній речі, якою є спірний транспортний засіб, позивач ОСОБА_1 мав передбачати правові наслідки здійснення такого режиму права власності, а також наслідки неможливості спільного з відповідачем користування спірним майном у майбутньому.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від                          25 лютого 2021 року  позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.  
У порядку поділу майна подружжя, у тому числі, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобілямарки «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 6-10).
 Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що в указаний спосіб відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у здійсненні ним права власності рухомим майном, співвласником якого він є.
 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду  від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).
 Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
 Як убачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 27 січня 2022 року, ухваленими у цивільній справі № 752/15557/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ майна подружжя та договору купівлі-продажу автомобіля, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Серед іншого, в порядку поділу майна подружжя визнано за   ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобілямарки «Infiniti FX 37», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 6-10).
За змістом положень ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Обґрунтовуючи наявність перешкод зі сторони відповідача ОСОБА_2 у здійсненні позивачем ОСОБА_1 права спільної часткової власності на спірний транспортний засіб, останній посилається на: лист Територіального сервісного центру МВС № 8041 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 15.09.2021 року; листи-вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та пропозиції ОСОБА_2 .
Аналізуючи вказані докази, суд вірно виходив з того, що лист Територіального сервісного центру МВС № 8041 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 15 вересня 2021 року носить роз?яснювальний характер щодо здійснення реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу станом на час надання відповіді у зв?язку з існуванням обтяження автомобіля, а саме - його арешту. Щодо пропозицій ОСОБА_2 у відповідь на листи-вимоги ОСОБА_1 , зміст останніх вказує на процес переговорів сторін щодо можливих варіантів користування спільним майном.
Оцінюючі наявні у справі докази у їх сукупності, суд  вірно дійшов висновку про недоведеність позивачем в ході розгляду справи обставин вчинення відповідачем перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права спільної часткової власності на спірний автомобіль з огляду на те, що вимоги про встановлення саме судом порядку користування спірним транспортним засобом не ґрунтуються на вимогах закону, а також на те, що звертаючись у липні 2019 року до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, саме позивач ОСОБА_1 порушував перед судом питання про здійснення розподілу спільного з ОСОБА_2 майна у запропонований ним спосіб, у тому числі - визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину спірного автомобіля за кожнимбез одержання від співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. 
Отже, оскільки одна зі сторін спору про розподіл спільного майна подружжя, зокрема, автомобіля,довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт було вичерпано внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду,  апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано необхідну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду попередньої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду  апеляційної інстанції.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення  з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції  та додаткове рішення залишити без змін.
 Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23червня 2022 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «20» вересня 2022 року.

 
 
Головуючий                                                                               В.А. Кравець

Судді                                                                                            О.В.  Желепа

                                                                                                       О.Ф. Мазурик