Номер провадження: 22-ц/813/5489/22 
Справа № 509/4075/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                Сегеди С.М.,
суддів                                Комлевої О.С., 
Цюри Т.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Хухрова В.С.,
правонаступника позивача – ОСОБА_1 ,
представників ОСОБА_1 – адвоката Садовського В.Є. і адвоката Каланжова В.І.,
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Носкіної І.М.,

розглянувши  в порядку відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу адвоката Степаняна Рубена Едуардовича, який діяв в інтересах ОСОБА_1 , яка в свою чергу, діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_9 , про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності, 

ВСТАНОВИВ:

05.09.2018 року ОСОБА_10 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_9 , про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності.
В позові ОСОБА_10 просив: 
визнати недійсною довіреність від 11 квітня 2017 року, видану на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену Приватним Нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстровану в реєстрі за № 1415; 
визнати недійсним іпотечний договір, укладений 11.04.2017 року між ОСОБА_2 як Іпотекодержателем, від імені якого діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_10 в якості Іпотекодателя, від імені якого діяв ОСОБА_11 , та предметом якого були: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; земельна ділянка загальною площею 0,1050 га, яка розташована в АДРЕСА_1 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0219; земельна ділянка, яка розташована в АДРЕСА_2 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0220, посвідчений Приватним Нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1419; 
застосувати наслідки недійсності договору іпотеки та скасувати наступні обтяження права власності на нерухоме майно: 
1. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку № 19927913 від 11.04.2017 року щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 5123755800:02:006:0220; 
2. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно № 19924948 щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 5123755800:02:006:0220; 
3. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку № 19930575 від 11.04.2017 року щодо житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; 
4. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно № 19926057 від 11.04.2017 року щодо житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; 
5. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку № 19930753 від 11.04.2017 року щодо земельної ділянки загальною площею 0,1050 га, яка розташована в АДРЕСА_1 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0219; 
6. Запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно № 19926963 від 11.04.2017 року щодо земельної ділянки загальною площею 0,1050 га, яка розташована в АДРЕСА_1 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0219; 
визнати недійсною довіреність від 11 квітня 2017 року видану на ім`я ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ); ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 , посвідчену Приватним Нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстровану в реєстрі за № 1414.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.04.2019 провадження по цивільній справі зупинено, у зв`язку зі смертю позивача, до залучення до участі у справі його правонаступників.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.11.2019 поновлено провадження по справі та залучено правонаступником позивача його дружину - ОСОБА_1 та дітей:, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.11.2021 в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Степанян Р.Є., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , яка в свою чергу, діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового – про задоволення позовних вимог правонаступника ОСОБА_10 – ОСОБА_1 та стягнути солідарно на користь держави судовий збір (т.6, а.с.2-17).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю  ОСОБА_1 , її представників – адвокатів Садовського В.Є. і Каланжова В.І., а також представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Носкіної І.М., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника  ОСОБА_2  – адвоката Носкіної І.М.(т.6, а.с.165-166) ухвалою колегії суддів від 16.09.2022 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.6, а.с.191-192), про що учасники справи були належним чином повідомлені (т.6, а.с.193-198, 203-205).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

       Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше ніж півроку (т.6, а.с.87-88), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції, на підставі наявних у справі доказів і за участю учасників справи, які з`явились на відеоконференцію.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_10 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 11 квітня 2017 року він видав на ім`я ОСОБА_5 довіреність, посвідчену 11 квітня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В. (реєстровий номер 1415), якою уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси перед усіма третіми особами в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах установах та організаціях з питань передачі в іпотеку належних позивачу земельних ділянок та житлового будинку, з усіма необхідними повноваженнями, визначаючи в усіх випадках суми, ціну, терміни та інші умови на власний розсуд (т.1, а.с.24). 
В цей же день, тобто 11 квітня 2017 року, одразу після посвідчення оскаржуваної довіреності, ОСОБА_5 від імені позивача уклав Іпотечний договір, яким передав ОСОБА_2 в іпотеку належне позивачу наступне нерухоме майно: 
1) Житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; 
2) земельну ділянку, загальною площею 0,1050 га, яка розташована за тією ж адресою, кадастровий номер: 5123755800:02:006:0219; 
3) земельну ділянку, загальною площею 0,1004 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5123755800:02:006:0220. 
Іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання не боргових зобов`язань позивача, а боргових зобов`язань дочки повіреного ОСОБА_5 - ОСОБА_9 (т.1, а.с.18-23).
Крім того, позивач просив визнати недійсною довіреність від 11 квітня 2017 року, яку він видав на ім`я відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на представлення його інтересів (т.1, а.с. 25). 
Таким чином, звертаючись із даним позовом, позивач заявляв, що на момент видання згаданих довіреностей, він не був здатен усвідомлювати значення своїх дій із видачі довіреності, тим більше, не здатен був усвідомлював, що внаслідок видачі вказаних довіреностей, його право власності на житло може опинитись під загрозою.
На думку позивача оскаржувані довіреності слід визнати недійсними, оскільки: по-перше, позивач в момент їх укладення не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (ч. 1 ст. 225 ЦК України); по-друге, в оскаржуваній довіреності на ім`я ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 1003 ЦК України не вказані конкретні дії, які належить вчинити повіреному, оскільки не конкретизовано чи повинен повірений укладати договір іпотеки в забезпечення боргових зобов`язань довірителя чи в забезпечення зобов`язань третьої особи (при цьому не вказано також імені такої особи та змісту її зобов`язань в забезпечення яких укладається договір іпотеки).
Позивач також зазначив, що оскаржуваний іпотечний договір слід визнати недійсним з наступних підстав: 
по-перше, оскільки позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на момент укладення одностороннього правочину - оскаржуваної довіреності з правом розпорядження нерухомістю шляхом укладення іпотечного договору. Посилався на те, що оскільки належне волевиявлення позивача на розпорядження таким нерухомим майном шляхом укладення повіреним іпотечного договору було відсутнім, то такий договір укладено з вадами волі сторони такого правочину (ст.ст. 203, 215, ч.1 ст. 225 ЦК України); 
по-друге, оскільки з оскаржуваної довіреності не вбачалось повноважень повіреного передавати належне довірителю нерухоме майно в іпотеку за зобов`язаннями третіх осіб, то також слід дійти висновку про відсутність належного волевиявлення позивача на укладання оскаржуваного іпотечного договору; 
по-третє, у будь-якому випадку, такий іпотечний договір укладений всупереч інтересів довірителя, оскільки (з урахуванням відсутності повноважень вступати від імені довірителя у відносини майнової поруки), ОСОБА_5 в порушення ст. 238 ЦК України уклав спірний Іпотечний договір в забезпечення боргових зобов`язань особи, яка є його дочкою.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на ухвалене судове рішення, ОСОБА_1 зазначила, що спірні земельні ділянки та житловий будинок були придбані у період фактичного шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_1 04.03.2009 року. Всі подальші обов`язкові витрати по майну здійснювала дружина. Приватний нотаріус ОСОБА_12 своїм неналежним та несумлінним ставленням до службових обов`язків та зобов`язань завдала тяжку, істотну шкоду охоронюваним законом її правам та інтересам, а також її неповнолітнім дітям, зокрема право на житло.
ОСОБА_1 також посилалась на те, що на момент видання довіреностей ОСОБА_10 не був здатен усвідомлювати значення своїх дій із видачі довіреності та не був здатен усвідомлювати, що внаслідок видачі вказаної довіреності його право власності на житло може опинитись під загрозою. На час укладання та підписання угод ОСОБА_10 був людиною похилого віку, мав 61 рік, страждав на судинне захворювання головного мозку, ускладнене цукровим діабетом, та гіпертонічною хворобою. До того ж напередодні - 24.03.2017 року внаслідок побиття невідомими особами він повторно переніс важку черепно-мозкову травму, яку лікував у невролога та під час обстеження були встановлені атрофічні зміни у головному мозку. Отже, як ОСОБА_10 на момент подання позову так і його правонаступники переконані, що ОСОБА_10 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент видачі довіреностей. 
Крім того, заявник апеляційної скарги акцентує увагу на тому, що спірне майно є спільною сумісною власністю, який у рівних частинах належить також їй - ОСОБА_1 та їх неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і посилалась на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання малолітніх дітей. 
Проте, відповідач ОСОБА_2 постійно, починаючи з 2020 року, порушує права дітей та вчиняє незаконні дії щодо ОСОБА_1 та двох малолітніх дітей. До винесення рішення в цій справі ОСОБА_2 здійснив перереєстрацію спірного майна та наразі постійно намагається продати спірне майно. Вказані дії є незаконними, протиправними та здійснюють психологічний тиск на ОСОБА_1 , а дисциплінарна скарга на дії адвоката є лише приводом для виведення зі справи адвоката, який своїми діями домігся чергового арешту на спірне нерухоме майно. 
Щодо експертизи апелянт зазначила, що дійсно ОСОБА_1 не було здійснено оплату за проведення експертного дослідження на підставі ухвали суду3 першої інстанції від 25.06.2020 року, оскільки на момент отримання рахунку на здійснення оплати за проведення експертного дослідження вона не мала суму, яку необхідно було сплатити експерту. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06.07.2021 року, правонаступник позивача мала дохід від підприємницької діяльності в розмірі 10 000 грн. Також вона отримує пенсію по втраті годувальника на двох малолітніх дітей в розмірі 2000 грн., що підтверджується випискою по карті від 12.07.2021 року. 
Посилаючись на вказані обставини, зокрема на відсутність грошових коштів на проведення експертизи у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, заявник апеляційної скарги просить врахувати вказане під час розгляду апеляційної скарги. 
Також заявник апеляційної скарги зазначає, що 03.12.2021 року було отримано висновок судово-психіатричної експертизи № 661 від 03.12.2021 року КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, згідно якого за результатами проведеного посмертного комісійного судово-психіатричного дослідження експертна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом на 11.04.2017 року, тобто на момент складання та підписання довіреностей від 11.04.2017 виявляв клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого психоорганічного синдрому, складного генезису (судинного, метаболічного, гіпоксичного, травматичного (гострий період закритої черепно-мозкової травми від 23-24.03.2017) із значним зниженням мнестичних, вольових та критичних функцій (що відповідав діагностичним критеріям рубриці «F07.9» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) та абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, під час укладання і підписання довіреностей від 11.04.2017 року. 
Заявник апеляційної скарги зауважує, що в процесі розгляду справи судді неодноразово повідомлялось про намір сторони надати суду докази, які свідчать про відомості, викладені у позовній заяві, але суд не брав до уваги таких повідомлень, так як ОСОБА_1 не зазначала про те, які саме докази готуються. 
Враховуючи постійний тиск з боку відповідачів та чисельні незаконні дії з боку ОСОБА_2 , позивач турбувалась про те, щоб сторона відповідача не втрутилась у процес проведення експертизи. Також заявник апеляційної скарги зазначає, що у всіх заявах, які були подані до суду в період з 15.06.2021 року по вересень 2021 року долучались Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які свідчать про те, що дії відповідача ОСОБА_2 є незаконними через те, що він звернувся до державного реєстратора виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошуна В.М. для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. Також на її думку ОСОБА_2 вводить в оману суд тим, що на момент здійснення реєстраційної дії вже було подано представником ОСОБА_2 позов до суду та розглядалась справа № 509/6638/20 у провадженні судді Гандзія Д.М. щодо захисту порушеного права шляхом визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Заявник апеляційної скарги також зазначила, що стосовно навмисного затягування нею судового провадження, то це є помилковим і лише припущенням суду першої інстанції.
Разом з тим, на думку заявника апеляційної скарги головуючий суддя має упереджене ставлення щодо розгляду даної справи та навмисно порушив встановлені норми, які стосуються прав дітей та прийняв процесуальні рішення у бік сторони відповідача з невідомих причин. 

Заперечуючи проти апеляційної скарги, 05.07.2022 року, на електронну пошту Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_13 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що наведені апелянтом доводи в апеляційній скарзі не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому на підставі ч. 6 ст. 367 ЦПК України не підлягають розгляду в суді апеляційної інстанції. На момент посвідчення приватним нотаріусом оспорюваних довіреностей факт проживання однією сім`єю ОСОБА_10 та ОСОБА_1 в період з 01.12.2005 року до дня укладення шлюбу 07.07.2012 встановлений судом ще не був (факт встановлений рішенням суду від 04.07.2019 року). Крім того, з апеляційної скарги не вбачається, які саме норми права, в тому числі вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України були порушені приватним нотаріусом при засвідченні довіреності, яка не є договором про відчуження спільного майна подружжя або договором іпотеки, предметом якого є спільне майно подружжя. 
Твердження про те, що спірний житловий будинок є єдиним місцем проживання апелянта та її дітей не підтверджуються жодними належними доказами та спростовуються фактом належності заявнику апеляційної скарги земельної ділянки та будинку АДРЕСА_3 , а також нежитлового приміщення, загальною площею 24,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 . На підтвердження цих обставин відповідач надав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек від 26.05.2022 року (т.6, а.с.119-122). Відповідач зауважив, що інші доводи заявника апеляційної скарги є безпідставними та не підтверджуються жодними належними доказами.

Що стосується Висновку експерта від 03.12.2021 року, то відповідач вважає його недопустимим, оскільки він проведений некомпетентною установою, передбаченою законом. При цьому, відповідач зауважує, що заявник апеляційної скарги не наводить жодних обґрунтованих доводів щодо пропуску строку на подання доказу – експертного висновку. Відповідач зазначає, що відповідно до висновку експерта матеріали, які були використані при проведенні експертизи були матеріали справи № 509/4075/18 в двох томах (прошито, пронумеровано частково) та виділені в окремі матеріали копії клопотань та заяв по справі № 509/4075/18 в одному томі прошито, не пронумеровано. З цих підстав заявник відзиву зауважив, що оскільки із Висновку експерта не вбачається, ким засвідчені належним чином ці матеріали, то неможливо дійти висновку які саме матеріали були на дослідженні в експерта і чи відповідають вони матеріалам, які знаходяться у суду, що ставить під сумнів ці Висновки експерта. 
Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції (т.6, а.с. 100-106).

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що надані суду довідки, та результати досліджень крові, сечі, судин нижніх кінцівок тощо датовані у своїй більшості кінцем 2017 року, а тому не можуть самі по собі свідчити про неможливість ОСОБА_10 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення оспорюваних правочинів 11.04.2017 року. Більше того, будь-яких даних про консультації ОСОБА_14 у психолога, психіатра, медична документація не містить;
Таким чином, належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що на час укладення спірного правочину ОСОБА_10 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачем та його правонаступником за час розгляду справи суду не надано. Суд зазначив, що дійсно, на час укладення та підписання угод, ОСОБА_10 виповнилось 61 рік, проте стан здоров`я дозволяв йому здійснювати поїздки до нотаріуса для укладення вищевказаних правочинів.
Тобто, судом не встановлено підстав для визнання довіреності та договору недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України. 
Що стосується твердження, що оскаржувані довіреності на ім`я ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 1003 ЦК України не вказані конкретні дії, які належить вчинити повіреному, оскільки не конкретизовано чи повинен повірений укладати договір іпотеки в забезпечення боргових зобов`язань довірителя чи в забезпечення зобов`язань третьої особи тощо, то суд не взяв вказані доводщи до уваги з підстав чітко зазначених повноважень у довіреності від 11.04.2017 року, що повністю встановлює дії, які належить вчинити повіреному про «…передачу в іпотеку належних мені: земельної ділянки та житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_1 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0219; земельної ділянки АДРЕСА_2 з кадастровим номером 5123755800:02:006:0220 з усіма необхідними повноваженнями, визначаючи в усіх випадках суми, ціну, терміни та інші умови на власний розсуд» (т.1, а.с.24).

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції і зазначає, що за положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року (справа № 496/4851/14-ц) відступив від висновку КЦС ВС у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц, підкресливши, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова КЦС ВС від 24.05.2021 в справі № 686/3392/16-ц).

Як було вказано вище, позивач звернувся до суду з позовом 05.09.2018 року, тобто справа перебувала в провадженні до ухвалення рішення по суті позовних вимог більш ніж три роки. 

25 червня 2020 року судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача та призначено по справі посмертної психолого-психіатричної експертизи. Провадження по справі було зупинено.
28 січня 2021 року провадження у справі було поновлене, оскільки 26.01.2021 з Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю міністерства охорони здоров`я України» були повернуті матеріали справи без виконання судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_10 , у зв`язку із нездійсненням позивачем оплати за проведення експертного дослідження (т.2, а.с.154, 161).

Повторно клопотання про проведення експертизи в суді першої інстанції позивачкою не заявлялось. Так само альтернативний експертний висновок до суду першої інстанції не подавався. Будь-яких клопотань чи доказів скрутного матеріального становища позивачки, що перешкоджало здійснити оплату експертизи, до суду першої інстанції не подавалось також. Враховуючи вказані обставини, апеляційний суд вважає за необхідне відхилити доводи апелянта.

Щодо наданого заявником апеляційної скарги в якості додатку до неї експертного висновку, колегія суддів зазначає наступне.
У п. 6 ч.2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таким чином, тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 145/474/17, постанові КЦС ВС від 05.12.2018 у справі № №346/5603/17, постанові КЦС ВС від 03.05.2018 у справі № 404/251/17, постанові КЦС ВС від 13.01.2021 в справі № 264/949/19.

Яку було зазначено вище, оскаржуване судове рішення було ухвалено 30.11.2021 року. Експертний висновок судово-психіатричного експерта № 661 складений лише через 3 дні - 03.12.2021 року. Вказаний висновок складений експертною комісією Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради. Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.09.2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення посмертної судової психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції, було відмовлено (т.6, а.с.234-236).

Доводи заявника апеляційної скарги щодо відсутності згоди подружжя на видання оспорюваної довіреності та передання спільного сумісного майна в іпотеку відхиляються апеляційним судом, оскільки вказані обставини були поза межами предмету розгляду судом першої інстанції, в процесі розгляду справи позивачем-апелянтом не заявлялись у встановленому законом порядку, в тому числі в порядку зміни підстав позову або шляхом подання окремого позову про визнання недійсними оспорюваних довіреностей та договору іпотеки. 

Щодо посилання заявника апеляційної скарги про неналежне її сповіщення, то колегія суддів зазначає, що 15.09.2021 року ОСОБА_1 подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів – розписок про отримання судових повісток на судове засідання, призначене 15.09.2021 року. Так, представник ОСОБА_1 – адвокат Степанян Р.Є. отримав повістку 31.08.2021, ОСОБА_1 – 26.08.2021 (т.5, а.с. 110-114).
Судове засідання 15.09.2021 року, в яке з`явилась ОСОБА_1 , було відкладено на 29.09.2021 року, про що ОСОБА_1 була повідомлена (т.5, а.с. 143). В подальшому, судове засідання 29.09.2021 року було відкладено на 27.10.2021 року в зв`язку з відсутністю електропостачання (т.5, а.с. 148). ОСОБА_15 та ОСОБА_1 були повідомлені про відкладення розгляду справи, що підтверджується розпискою (т.5, а.с. 149).
27.10.2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Степанян Р.Є. подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з робочим відрядженням, на підтвердження чого надав копію електронного квитка, а також копію мультископіральної комп`юторної томографії, на підтвердження підозри на коронавірусну інфекцію у ОСОБА_1 (т.5, а.с. 150-152). Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані квитки представником позивача були придбані 21.10.2021 року, тобто після того, як представнику стало відомо про розгляд справи 27.10.2021 року. 
Судове засідання 27.10.2021 року було відкладено (т.5, а.с. 153). 29.11.2021 представник ОСОБА_1 – адвокат Степанян Р.Є. подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з робочим відрядженням та затримкою в аеропорту в зв`язку з погодними умовами, на підтвердження чого надав копію квитків (т.5, а.с. 188-191). Також ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з погіршенням самопочуття після перенесеної коронавірусної інфекції (т.5, а.с. 192).
Вказані обставини свідчать про те, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова КЦС ВС від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18). 

Враховуючи наведене, та те, що заявник апеляційної скарги не навела жодних доводів на підтвердження існування необхідності ухвалення рішення за обов`язкової присутності її та її представника та неможливості розгляду справи за наявними в ній матеріалами, а також те, що клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції сторона позивача не заявляла, апеляційний суд відхиляє зазначені доводи заявника апеляційної скарги. 

За змістом ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до ч.ч. 2-3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Степаняна Рубена Едуардовича, який діяв в інтересах ОСОБА_1 , яка в свою чергу, діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 листопада 2021 року– залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                                С.М. Сегеда 

                                                                                       О.С. Комлева

                                                                                       Т.В. Цюра