Номер провадження: 22-ц/813/5047/22 
Справа № 509/6214/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Стороженко Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Обслуговуючий кооператив «Радуга-3», про визнання майнових прав на квартиру, -

в с т а н о в и в:

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Обслуговуючий кооператив «Радуга-3», про визнання майнових прав на квартиру, у якому просив суд визнати за ним майнові права на однокімнатну квартиру НОМЕР_4 (будівельний номер), загальною площею 36,19 кв.м, що знаходиться на дев`ятому поверсі у другій секції в 4-секційному 10-ти поверховому житловому будинку, розміщеного за адресою: АДРЕСА_8.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22.07.2008 між ТОВ «Гранит К» в особі директора Гуріна В.Г. та ОСОБА_1 укладений Договір НОМЕР_4-9-1-2 про дольову участь в будівництві 4 секційного, 10-ти поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 .
Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_1 зобов`язаний прийняти участь та стати власником 36,19 кв.м, в будівництві 4 секційного, 10-поверхового житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_8 . Відповідно договору ТОВ «Гранит К» зобов`язується побудувати житловий будинок та після здачі житлового будинку до експлуатації передати у власність позивача квартиру, що відповідає вимогам договору, а саме розташування квартири, площа. Плановий термін закінчення будівництва житлового будинку 4 квартал 2008 року. Грошова сума у розмірі 183 121,00 грн у т.ч. ПДВ перерахована ОСОБА_1 до 22.07.2008 та зарахована пайовиком. Сторони обумовили, що вартість 1 кв.м еквівалентна 5 060,00 грн.
Станом на день звернення до суду ТОВ «ГРАНИТ К» не виконав взятих на себе зобов`язань передбачених договором НОМЕР_4-9-1-2 від 22.07.2008, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2009 було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Гранит К», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.09.2013 введено процедуру санації ТОВ «Гранит К».
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.11.2015 затверджено план санації боржника ТОВ «Гранит К» встановлено строк виконання плану санації не більше дванадцяти місяців, до 24 листопада 2016 року.
У 2017 році, в процесі санації ТОВ «Гранит К», арбітражним керуючим Лахненко Є.М. було надано зміни до плану санації, що були схвалені зборами кредиторів, комітетом кредиторів, погоджені забезпеченим кредитором, підписані від боржника ТОВ «Гранит К» керуючим санацією Лахненко Є.М., інвестором ОК «Радуга-3», заставним кредитором ТОВ «Інвест Холдинг Юг». Вказані зміни до плану санації були затверджені ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03 квітня 2019 року продовжено строк процедури санації ТОВ «Гранит К» та строк повноважень арбітражного керуючого до 04 жовтня 2019 року.
Обслуговуючий кооператив «Радуга З» прийнятий у якості інвестора та йому надано згоду на погашення заборгованості Боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11-поверхового житлового комплексу « Адмірал », що розташований за адресою: вул. Гранітна, буд. 1, с. Мізікевича, в Овідіопольському районі Одеської області , у житловому комплексі «Адмірал» та передачі у власність фізичним особам - пайовикам житлової та нежитлової площі у ЖК «Адмірал». Інвестор у повному обсязі виконає зобов`язання Боржника в обмін на передання Інвестору від фізичних осіб - пайовиків ЖК «Адмірал» грошових коштів в розмірі, сума яких буде розрахована за формулою та у якості погашення дебіторської заборгованості, а також в обмін на передання Інвестору права власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» (з отриманням Інвестором всієї фінансової вигоди від продажу таких вільних площ третім особам), який розташований за вказаною адресою.
25 червня 2019 року при проведенні загальних зборів кредиторів ТОВ «Гранит К», представником ОК «Радуга 3» було зазначено, що у зв`язку із відсутністю вільних квартир, слід відмовити позивачу у внесенні до переліку осіб кредиторів з майновими вимогами, переліку передбаченого планом санації ТОВ «Гранит К» для всіх пайовиків будівництва житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_8 .
Адвокат Стороженко Ольга Петрівна в інтересах позивача ОСОБА_1 судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Гранит К» заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник третьої особи ОК «Радуга 3» у судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення, у яких зазначив про відмову у позові, посилаючись на те, що зобов`язання відповідача ТОВ «Гранит К» перед позивачем є погашеними, оскілки позивач не цікавився ходом провадження у справі №1-7158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К». Таким чином, зміни до плану санації ТОВ «Гранит К», які полягали, в тому числі, у передачі інвестору - ОК «Радуга-3» право власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» та в наступному права продажу третім особам цих площ набули законної сили, є чинними та обов`язковими для виконання для всіх учасників. На виконання затверджених судом змін до плану санації, а також Інвестиційного договору, інвестор - ОК «Радуга-3» здійснив реалізацію майнових прав на всі вільні (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі « Адмірал », що підтверджується довідкою ОК «Радуга-3» від 15.03.2019. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, станом на сьогодні майнові права на всі вільні (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі « Адмірал » продані, законність продажу підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року та Інвестиційним договором від 07.12.2017, який є дійсним. Відтак, оскільки ухвала суду є чинною, то факти, які нею встановлені, не підлягають доказуванню. Так суд, під час дослідження всіх матеріалів справи у сукупності, а саме: банківських документів та документів, які були надані фізичними особами (договори, квитанції до прибуткових касових ордерів), визначив перелік осіб, що мають майнові права на квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_8 . В зазначеному переліку позивач відсутній. Отже, фактично позивач намагався протиправно, шляхом подання даного позову внести зміни до плану санації ТОВ «Гранит-К», тим самим порушити законні права інвестора - ОК «Радуга-3», які закріплені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року. Крім того, представник третьої особи під час розгляду справи у суді першої інстанції наполягав на тому, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», третя особа Обслуговуючий кооператив «Радуга-3», про визнання за позивачем майнових прав на квартиру - відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Стороженко Ольга Петрівна в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.
Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.
Об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном (стаття 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»).
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2008 року між ТОВ «Гранит К» в особі директора Гуріна В.Г. та ОСОБА_1 укладений Договір №124-9-1-2 про дольову участь в будівництві 4 секційного, 10-ти поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 .
Об`єктом будівництва між сторонами було визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Будівництво вказаного будинку проводилося за рахунок грошових коштів інвестора, повна вартість будівництва однокімнатної квартири АДРЕСА_4 (будівельний номер) в сумі 183 121,00 грн, згідно була повністю сплачена 22 липня 2008 року. Факт оплати підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААГ №501349 від 22.07.2008.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28 травня 2009 року порушено провадження у справі №1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К» за загальною процедурою банкрутства, відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 18 січня 2013 року (далі по тексту - Закон):
- введено мораторій на задоволення вимог кредиторів;
- накладено арешт на все належне майно ТОВ «Гранит К»;
- заборонено боржнику, МБТІ та РОН, іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню майна боржника, де б воно не знаходилось та в якому б вигляді воно не було, здійснювати дії по реорганізації боржника, внесення майна та інших активів як внеску у підприємства, організації, що засновуються.
- введено процедуру розпорядження майном товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К». Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Симоненка Олега Петровича.
Відповідно до п. 1 ст. 22 Закону під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.
Розпорядник майна - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду забезпечує здійснення процедури розпорядження майном.
Пунктом 8 ст. 22 Закону керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна вчиняють правочини (укладають договори) щодо відчуження або обтяження нерухомого майна боржника, в тому числі його передачі в оренду, заставу, внесення зазначеного майна до статутного капіталу іншого підприємства або господарського товариства, розпорядження нерухомим майном боржника у будь-який інший спосіб.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24 вересня 2013 року введено процедуру санації ТОВ «Гранит К».
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року затверджено план санації боржника ТОВ «Гранит К» встановлено строк виконання плану санації не більше дванадцяти місяців, до 24 листопада 2016 року.
Станом на сьогодні справа №1-7/158-09-3124 про визнання банкрутом ТОВ «Гранит К» знаходиться в проваджені Господарського суду Одеської області.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07 червня 2017 року по справі №1-7/158-09-3124 було звільнено керуючого санацією ТОВ «Гранит К» - керівника боржника Гуріна В.Г. ; припинено повноваження розпорядника майна ТОВ «Гранит К» - арбітражного керуючого Сніткіної І.А.; призначено керуючим санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Лахненка Є.М.; припинено процедуру санації ТОВ «Гранит К» його керівником; ухвалено перейти до загальної процедури санації ТОВ «Гранит К» відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» .
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року по справі №1-7/158-09-3124 про банкрутство ТОВ «Гранит К» було затверджено зміни до плану санації ТОВ «Гранит К», схвалені рішенням зборів кредиторів, оформленим протоколом №3 від 05 вересня 2017 року частково. Також судом було продовжено строк процедури санації ТОВ «Гранит К» та строк повноважень керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Лахненко Є.М. на 1 рік до 04 жовтня 2018 року.
В ухвалі Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року про затвердження змін до плану санації зазначено, що змінами до плану санації передбачено викладення розділу 5 «Заходи з відновлення платоспроможності» Плану санації в новій редакції, яка, зокрема, передбачає наступне: зобов`язання інвестора про погашення всього боргу Боржника, а саме: погашення заборгованості боржника перед кредиторами - фізичними особами - пайовиками ЖК «Адмірал» (реєстровими та нереєстровими) шляхом передання їм придбаної ними нерухомості у ЖК «Адмірал» відповідно до переліку кредиторів, відображених у даних змінах до плану санації.
У переліку фізичних осіб - пайовиків ЖК «Адмірал», яким має бути передана нерухомість в будинку, позивач відсутній.
Також, в ухвалі суду від 04 жовтня 2017 року про затвердження змін до плану санації зазначено, що умовою передання інвестором фізичним особам - пайовикам ЖК «Адмірал» їх нерухомості у даному житловому будинку є передання інвестору «ОК «Радуга-3» права власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» (з отриманням інвестором всієї фінансової вигоди від продажу таких вільних площ третім особам), який розташований за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, Таїровська селищна рада, с. Мізікевича, вул. Гранітна.
В ухвалі суду від 04 жовтня 2017 року про затвердження змін до плану санації вказано, що інвестор, з моменту затвердження змін до плану санації Господарським судом Одеської області, набуває право продажу третім особам вільних (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі «Адмірал» з правом отримання всієї фінансової вигоди від такого продажу.
Ухвала Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року про затвердження змін до плану санації ТОВ «Гранит К» була залишена без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07 грудня 2017 року та постановою Верховного суду від 16 травня 2018 року.
З метою виконання умов процедури санації боржника ТОВ «Гранит К», 07 грудня 2017 року між ТОВ «Гранит К», ОК «Радуга-3» та ТОВ «Інвест Холдинг Юг» був укладений Інвестиційний договір, який є додатком до змін до плану санації.
Так, пунктом 2.3.7. Інвестиційного договору, передбачено, що з моменту затвердження змін до плану санації ТОВ «Гранит К» господарським судом Одеської області, інвестор має право продати майнові права на вільне (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі «Адмірал» з правом отримання всієї фінансової вигоди від такого продажу.
Таким чином, зміни до плану санації ТОВ «Гранит К», які полягали, в тому числі, в передачі інвестору - ОК «Радуга-3» право власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» та в наступному права продажу третім особам цих площ набули законної сили, є чинними та обов`язковими для виконання для всіх учасників.
На виконання затверджених судом змін до плану санації, а також Інвестиційного договору, інвестор - ОК «Радуга-3» здійснив реалізацію майнових прав на всі вільні (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі « Адмірал », що підтверджується довідкою ОК «Радуга-3» від 15.03.2019.
Тобто, станом на сьогодні майнові права на всі вільні (тих, які не мають бути передані фізичним особам - пайовикам) комерційних (житлових та нежитлових) площ у житловому комплексі « Адмірал » продані, законність продажу підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року та Інвестиційним договором від 07 грудня 2017 року, який є дійсним.
Відтак, оскільки ухвала господарського суду є чинною, то факти, які нею встановлені, не підлягають доказуванню. Так суд, під час дослідження всіх матеріалів справи у сукупності, а саме: банківських документів та документів, які були надані фізичними особами (договори, квитанції до прибуткових касових ордерів), визначив перелік осіб, що мають майнові права на квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_8 . В зазначеному переліку позивач відсутній.
Отже, фактично позивач намагався протиправно, шляхом подання даного позову внести зміни до плану санації ТОВ «Гранит-К», тим самим порушити законні права інвестора - ОК «Радуга-3», які закріплені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.
Також, відповідно до договору, ТОВ «Гранит К» зобов`язалось закінчити будівництво та прийняти житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 у другому півріччі 2008 року.
Втім ТОВ «Гранит К» не закінчило будівництво вищезазначеного жилого будинку. Відтак, як мінімум з початку 2009 року, ОСОБА_1 був або міг бути обізнаним про те, що ТОВ «Гранит К» свої зобов`язання за Договорами належним чином не виконало, не закінчило будівництво жилого будинку, не прийняло його в експлуатацію.
Отже, ОСОБА_1 з метою захисту своїх інтересів, повинен був цікавитись ходом будівництва житлового будинку, датою введення в експлуатацію будинку та вчиняти відповідні дії. Проте, жодних дій, направлених на захист свого порушеного права ним вчинено не було.
Таким чином, позивач з 01 січня 2008 року знав або міг знати про порушення своїх прав, оскільки спірна квартира не була йому передана, однак, позивач не звернувся до ТОВ «Гранит-К» з метою поновлення своїх прав або до суду.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Враховуючи вищевикладене, саме з 01 січня 2009 року почався перебіг позовної давності, а закінчився 01 січня 2012 року.
Втім, позивач звернувся до суду із позовною заявою лише 21 листопада 2019 року.
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного суду.
Однак, оскільки судом не встановлено порушення прав та інтересів позивача, підстав для застосування строків позовної давності не вбачається.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, а отже задоволенню не підлягають.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що  справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те що інвестор ОСОБА_3 , як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Оскільки після виконання умов інвестиційного договору позивач набув майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Й навпаки, відповідачем не спростовані будь-якими доказами підстави заявленого ОСОБА_1 позову.
В порушення положень пунктів 2 та 3 частини 4 статті 264 ЦПК України про те, що у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції не зазначив у рішенні суду мотиви відхилення підстав позову та взагалі не дав мотивовану оцінку поясненням представника позивача щодо наявності підстав для задоволення позову. 
Так, судом першої інстанції помилково не враховано, що на виконання умов договору про дольову участь в будівництві 4 секційного, 10-ти поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 від 22.07.2008, укладеному між ТОВ «Гранит К» в особі директора Гуріна В.Г. та ОСОБА_1 , останній здійснив інвестування будівництва квартири будівельний АДРЕСА_4 , загальною площею 36,19 кв.м, за вказаною адресою в повному обсязі, у сумі 183 121,00 грн, 22 липня 2008 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААГ №501349 від 22.07.2008 та,
помилково виходив, що зміни до плану санації ТОВ «Гранит К», які полягали, у тому числі, в передачі інвестору - ОК «Радуга-3» право власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» та в наступному права продажу третім особам цих площ набули законної сили, є чинними та обов`язковими для виконання для всіх учасників, оскільки справа про банкрутство ТОВ «Гранит К» не стосується спірних правовідносин та не позбавляє позивача права на захист своїх майнових прав.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполученого Королівства», заява №44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга №66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.
У постанові від 30 січня 2013 року №6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (провадження №14-8цс21) вказано, що «нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови)».
Розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №522/3885/19 (провадження 61-10952св21) дійшов наступного правового висновку: «Таким чином, саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.
Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.
Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи».
У постанові від 12 січня 2022 року у справі №509/3297/19 (провадження №61-9850св21) Верховний Суд по аналогічній справі виходив, що «07 грудня 2017 року між ОК «Радуга-3» та ТОВ «Гранит К» укладений інвестиційний договір, відповідно до якого ОК «Радуга-3» визначений інвестором будівництва, який здійснює погашення заборгованості боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11- поверхового житлового комплексу «Адмірал», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
05 грудня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав ТОВ «Граніт К» сертифікат серії ОД №162193392182, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта, а саме житлового комплексу «Адмірал», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області проектній документації та готовності його до експлуатації.
Отже, позивачка мала обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права - отримання новозбудованої квартири у власність. Позов ОСОБА_1 спрямований на захист її права на новозбудовану квартиру, яке не визнається ОК «Радуга -3» та ТОВ «Граніт К». Способом захисту позивачка обрала визнання за нею такого права, що відповідає положенням статті 16 ЦК України.
Позивачка позбавлена іншого способу реалізувати свої права на квартиру, ніж визнання цього права в судовому порядку, а тому обраний нею спосіб судового захисту у спірних правовідносинах є ефективним, універсальним і застосовним до спірних правовідносин. Спосіб захисту права власності, передбачений статтею 392 ЦК України, є таким, що найбільш повно відновлює порушені права позивачки.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивачка правомірно набула право власності на квартиру як новостворене майно у зв`язку з повним та належним виконанням нею умов договору, тому невизнане відповідачами право позивачки на спірну квартиру підлягає захисту на підставі статті 392 ЦК України шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну однокімнатну квартиру».
Встановлено, що 22 липня 2008 року між ТОВ «Гранит К» в особі директора Гуріна В.Г. та ОСОБА_1 укладений Договір №124-9-1-2 про дольову участь в будівництві 4 секційного, 10-ти поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_8 .
Об`єктом будівництва між сторонами було визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Будівництво вказаного будинку проводилося за рахунок грошових коштів інвестора, повна вартість будівництва однокімнатної квартири АДРЕСА_4 (будівельний номер ) в сумі 183 121,00 грн, згідно була повністю сплачена 22.07.2008. Факт оплати підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААГ №501349 від 22.07.2008 та не оспорюється відповідачем.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.
Отже, позивач мав обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права - отримання новозбудованої квартири у власність, проте він позбавлений іншого способу реалізувати свої права на квартиру, ніж визнання цього права в судовому порядку, а тому обраний ним спосіб судового захисту у спірних правовідносинах є ефективним, універсальним і такий що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. 
Щодо застосування строку позовної даності.
«Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17).
У позовній заяві від 21 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 зазначив, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав він об`єктивно дізнався, коли за результатами розгляду змін до плану санації 25 червня 2019 року на загальних зборів комітету кредиторів його знову не було включено до плану санації. 
В судовому засіданні доведено належним чином, що відповідач та третя особа діяли недобросовісно та протиправно не включили позивача до переліку осіб, що мають майнові права на квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_8 , та зловживаючи своїми права приховували від позивача інформацію що на даній час відбувається з квартирою під будівельним номером АДРЕСА_4, загальною площею 36, 19 кв.м, що знаходиться на дев`ятому поверсі у другій секції в 4-х секційному 10-ти поверховому житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_8 , хто на даний час є власником спірного майна та на підставі яких документів, що вимагає у позивача додаткових зусиль у поверненні належного йому спірного майна.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено будь-якими належними, достатніми та достовірними доказами, що інформацію про порушення своїх прав позивач отримав раніше ніж звернувся із даним позовом. Отже, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист порушених права в межах строку позовної давності.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 набув майнові права на спірну квартири правомірно як первісний інвестор, який у повному обсязі вніс в касу забудовника інвестиції на будівництво вказаної квартири, та після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації його майнові права трансформуються у право власності на проінвестований об`єкт, тому забудовник позбавлений права укладати новий договір інвестування на спірну квартиру на користь інших осіб.
Відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар внаслідок втручання держави у мирне володіння майном позивачем. Судом не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: наслідки вилучення спірного майна у позивача є більш важливими, ніж дотримання його права на захист майнових прав на спірну квартиру.
За таких обставин, позивні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81,82, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме статей 4, 9, 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність», у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Стороженко Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Обслуговуючий кооператив «Радуга-3», про визнання майнових прав на квартиру задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , майнові права на квартиру НОМЕР_4 (будівельний номер), загальною площею 36,19 кв.м, що знаходиться на дев`ятому поверсі у другій секції в 4-секційному 10-ти поверховому житловому будинку, розміщеного за адресою:АДРЕСА_8 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 15 грудня 2022 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький 
  
А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік