Ухвала
Іменем України
 
05 грудня 2022 року
 
м. Київ
 
справа № 638/11280/20
провадження № 61-11495ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року у складі судді Семіряд І. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 4329 про народження ОСОБА_4 як батька дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 04 квітня 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила сина ОСОБА_4 . У ОСОБА_1 існують великі сумніви щодо батьківства цієї дитини, оскільки на момент, коли відповідач повідомила про свою вагітність, позивач вже тривалий час знаходився за кордоном на заробітках. Зачаття відбулось наприкінці грудня 2018 року, в цей період позивач не знаходився на території України.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), про виключення відомостей про батьківство з актового запису відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач відмовився від прийняття участі у призначеній судово-генетичній експертизі та від надання експертам зразків біологічного матеріалу, внаслідок чого проведення призначеної експертизи не відбулося, тобто не надав суду докази з приводу визначення кровної спорідненості між ним та дитиною, тому суд застосував положення статті 109 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки тест ДНК станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, доказова цінність такого тесту переважає будь-який доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії, тому відмовив у задоволення позовних вимог.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що такі не свідчать, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки фактичних обставин у справі щодо поведінки сторін після призначення судом першої інстанції відповідних експертиз.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 15 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі представник заявника виклала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яку обґрунтовує тим, що повний текст постанови отримала 17 жовтня 2022 року, що підтверджується скріншота електронного листа Полтавського апеляційного суду.
 
Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 ЦПК Україникасаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на  касаційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наданими до заяви доказами підтверджено, що представник заявник дійсно отримала копію постанови апеляційного суду 17 жовтня 2022 року та подала касаційну скаргу до поштового відділення 15 листопада 2022 року.
 
Як на підставу касаційного оскарження представник ОСОБА_1. - ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування судами положень статті 109 ЦПК  України, без врахування правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 761/27802/19, від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16-ц, від 09 лютого 2022 року у справі № 756/5026/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 757/26284/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Зокрема, представником заявника зазначено, що судами неправильно оцінено поведінку позивача, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про ухилення від проведення експертизи. Натомість, саме суд не забезпечив явку сторін до експертної установи, оскільки неналежним чином повідомив, зокрема позивача, про час та місце відбору біологічних зразків.
Крім того, після повернення справи з експертної установи, представник заявника заявляла клопотання про проведення судово молекулярної генетичної експертизи в судових засіданнях, проте судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні таких клопотань.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, яке видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис 4329, батьками малолітнього ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
З повідомлення Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 55571/22.1-32 від 11 листопада 2020 року вбачається, що відомості про батька у актовому записі № 4329, внесено у відповідності до статті 133 Сімейного кодексу України (далі - СК України), тобто як запис подружжя батьками дитини.
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначав, що не є біологічним батьком дитини.
 
За клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу.
З повідомлення від 11 травня 2021 року № СЕ-19/121-21/5867-БД Харківського науково дослідного експертно-криміналістичного центру (далі - ХНДЕКЦ) встановлено, що 21 квітня 2021 року для відбору порівняльних зразків до ХНДЕКЦ з`явився ОСОБА_1 , не з`явились ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 .
 
У судовому засіданні представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 не з`явилися для відібрання зразків біологічного матеріалу в експертну установу через те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена.
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року вдруге призначено судову молекулярно-генетичну експертизу.
 
З повідомлення від 11 жовтня 2021 року № СЕ-19/121-21/18491-БД ХНДЕКЦ встановлено, що 21 вересня 2021 року для відбору порівняльних зразків до ХНДЕКЦ з`явились ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 , не з`явився ОСОБА_1 .
 
У судовому засіданні представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 дійсно не з`явився для відібрання зразків біологічного матеріалу, оскільки був зайнятий на роботі.
Частиною першою статті 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
 
Відповідно до частини першої статті 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
 
Згідно зі статтею 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
 
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «щодо предмету доказування у даній категорії справи, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
 
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах для формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Kalacheva v. Russia, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України, в разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
 
З аналізу наведеної норми процесуального закону можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення та доведення факту  ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
 
Зазначений висновок зробив Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року в цивільній справі № 645/1098/18.
 
Таким чином, з урахуванням зазначених норм права та правових висновків Верховного Суду та ЄСПЛ, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що на спростування батьківства переважне доказове значення має ДНК-тест, тобто висновок молекулярно генетичної експертизи. 
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивач не скористався своїм правом, хоча і заявив клопотання про проведення експертизи, але на виклик експерта для відібрання зразків біологічного матеріалу не з`явився, тому дійшов висновку, про ухиляння останнього від подання експерту зразків біологічного матеріалу, який необхідний для проведення експертизи.
 
Переглядаючи справу, апеляційний суд встановив факт належного повідомлення позивача про час та місце відбору біологічних зразків та погодився з оцінкою суду першої інстанції процесуальної поведінки позивача.
 
Таким чином, доводи заявника щодо неналежного повідомлення про час та місце проведення експертизи є необґрунтованими, оскільки по суті зводяться до незгоди з висновками апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Аргументи касаційної скарги про те, що представник заявника дізналась про дату відібрання зразків за день до встановленої експертом дати, були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
Самі лише посилання в касаційній скарзі на те, що представник заявника двічі після повернення справи до суду з експертної установи заявляла клопотання про проведення експертизи, а судом першої інстанції відмовлено в задоволенні таких клопотань, не можуть вважатись підставою касаційного оскарження передбаченою пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (зокрема пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), оскільки не містять жодних аргументів стосовно того, в чому саме, на його думку, полягає необґрунтованість відмови суду у задоволенні таких клопотань.
Посилання представника заявника на неврахування судами правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 761/27802/19, від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16-ц, від 09 лютого 2022 року у справі № 756/5026/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 757/26284/14-ц є безпідставними, оскільки у зазначених судових рішеннях суд касаційної інстанції робив висновки, які стосуються встановлених під час розгляду відповідних справ фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, та їх оцінки у кожному конкретному випадку в межах дискреційних повноважень судів.
 
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись статтею 390 ЦПК України, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року.
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), про виключення відомостей про батьківство з актового запису, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак